ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4504/21 Справа № 202/1082/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Солодової І.М., 

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2021 року про відмову у забезпеченні позову у справі за позовом  ОСОБА_1 до Державного підприємства «СЕТАМ», приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Куземченка Андрія Сергійовича, Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк»,  ОСОБА_2 про визнання публічних торгів недійсними, - 

ВСТАНОВИЛА:

       У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ДП «Сетам», приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Куземченко А.С., АТ «Перший український міжнародний банк», ОСОБА_2 про визнання публічних торгів недійсними разом із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
       В обґрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм чинного законодавства при проведенні електронних торгів, зазначила, що невжиття заходів забезпечення може привести до неможливості виконання рішення суду у разі задоволення її позовних вимог.
       Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру — відмовлено.
       Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить її скасувати та ухвалити нове рішення про забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
       Інші учасники справи не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду у межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року, позов ПАТ «ПУМБ» задоволено. Визнано ОСОБА_1 іпотекодавцем з усіма правами та обов`язками за договором іпотеки від 22 листопада 2007 року № 5872080, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття права власності на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_1 .
       У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 листопада 2007 року № 5854013, укладеним між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_3 у розмірі 85 406, 75 дол. США, звернуто стягнення на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , ціна якої становить 585 000, 00 грн, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах, за ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також було вирішено питання розподілу судових витрат.
       Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року в частині вирішення позовної вимоги про визнання ОСОБА_1 іпотекодавцем з усіма правами і обов`язками за договором іпотеки від 22 листопада 2007 року № 5872080 скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вимоги ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про визнання її іпотекодавцем.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року в частині вирішення позовної вимоги ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки змінено, зменшено розмір заборгованості ОСОБА_3 за тілом кредитного договору від 22 листопада 2017 року № 5854013, у рахунок якої здійснюється звернення стягнення на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , з 85 406,75 дол. США до 76 782,99 дол. США. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 58 606,20 грн.
       Поновлено виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2018 року у незміненій після касаційного перегляду частині.
       Так, приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Куземченко Андрієм Сергійовичем, в рамках примусового виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2018 року у справі 199/7135/16-ц, 02 березня 2020 року було відкрито виконавче провадження № 61432338, за яким ДП «СЕТАМ» на веб-порталi setam.net.ua за адресою https://setam.net.ua/auction/461605 проведено торги з примусової реалізації житлової двохкімнатної квартири під АДРЕСА_1 , та результати проведення яких оформлено Протоколом №524597 проведення електронних торгів організатором.
       Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявність такого обмеження як арешт майна унеможливлює виконання рішення суду та задоволення майнових вимог стягувача, що порушує його права та законні очікування.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
       Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
       Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
       Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
       У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема, накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
       Як вбачається з виділених матеріалів справи, предметом даного позову є позовні вимоги про визнання результатів торгів з продажу майна — квартири АДРЕСА_1 , недійсними, а саме: визнання недійсним протоколу №524597 проведення електронних торгів від 04 лютого 2021 року.
       При цьому, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на те, що єдиною метою арешту є обмеження покупця квартири (відповідача 4 - ОСОБА_2 ) у праві розпорядитись майном — спірною квартирою до вирішення питання про законність набуття на неї права власності.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки ОСОБА_1 не надала додаткові документи чи інші докази, які підтверджують необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб та звертає увагу, що арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби, відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони розпоряджатися, а в разі потреби, обмеженні права користування майном.
       Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, відмовивши у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, адже наявність такого обмеження перешкодить виконанню рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2018 року, яке набрало законної сили, тоді як воно є обов`язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
       Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідності оскаржуваної ухвали вимогам до законного і обґрунтованого рішення та порушення судом першої інстанції Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
       Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).         Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, тому такі доводи апелянта колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги. 
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, виділені матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування ухвали.
       Вирішуючи питання щодо забезпечення даного позову, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухваливши рішення, яке відповідає вимогам закону.
       Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін.
       Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2021 року про відмову у забезпеченні позову — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова