Постанова
Іменем України 
 
30 липня 2021 року
м. Київ
справа № 185/9002/20
провадження № 61-9289св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача -  ОСОБА_2 ,
відповідач - Донецька обласна прокуратура,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі судді         Шаповалова І. С. від 30 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О., від 13 квітня 2021 року.
 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
Донецької обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом скасування обтяження нерухомого майна та скасування арешту.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оцінку правомірності процесуального документа, ухваленого в порядку кримінального судочинства, не може бути надано в порядку іншого (зокрема, цивільного) судочинства, оскільки Кримінальним процесуальним кодексом України                   2012 року передбачений порядок оскарження рішень, дій та бездіяльності органу досудового розслідування. Отже, після набрання чинності КПК України 2012 року власники арештованого майна мають захищати свої права відповідно до норм діючого процесуального кодексу у порядку кримінального судочинства.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2021 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області                      від 30 грудня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що за встановлених обставин цієї справи питання про скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, оскільки арешт було накладено на майно позивача під час досудового слідства у кримінальній справі, вироком суду позивача було визнано винними у вчиненні злочинів з призначенням йому покарання у вигляді позбавлення волі з конфіскацією майна.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
07 червня 2021 року до Верховного Суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2  подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 30 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 13 квітня 2021 рокуі направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.
Заявник посилається на те, що  ОСОБА_1 повністю відбув основне покарання, однак в частині конфіскації майна засудженого вирок виконано не було з незалежних від нього обставин, також не були відкриті виконавчі провадження щодо виконання додаткового покарання у вигляді конфіскації всього майна. З моменту набрання вироком суду законної сили минуло вже більше 15 років, а строк давності для застосування додаткового покарання становить 15 років, який вже пройшов. Заявник стверджує, що на даний час арешт є незаконним, перешкоджає вільно розпоряджатися майном, яке було арештоване на момент ухвалення вироку, та майном, яке придбано після відбування покарання, що порушує конституційні принципи, норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та взагалі є недоцільним, оскільки після спливу строків його виконання втратився належний каральний і превентивний вплив покарання, а тому ним подано заяву в порядку цивільного судочинства, оскільки на даний момент порушуються приватно-правові інтереси  ОСОБА_1 .Заявник звертає увагу на те, що судами не враховано положення статей 317, 321,                  391 Цивільного кодексу України, на які він посилався, звертаючись до суду із цим позовом. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі. 
У липні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Відзив на касаційну скаргу не надходив 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Вироком Апеляційного суду Донецької області від 22 жовтня 2004 року у справі № 1-129 ОСОБА_1 засуджено за пунктами 6, 12 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України на 13 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є його власністю, за частиною четвертою статті 187 КК України на 12 років з конфіскацією усього майна, яке є його власністю, за частиною першою статті 263 КК України на 2 роки. На підставі частини першої статті 70 КК України, за сукупністю злочинів, ОСОБА_1 остаточно призначено покарання - 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 17 червня   2014 року у справі № 738/1650/14-к спільне подання Домницького виправного центру Управління державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області № 135 та спостережної комісії Менської районної державної адміністрації Чернігівської області про умовно-дострокове звільнення від покарання ОСОБА_1 задоволено.
Звільнено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , умовно- достроково на невідбутий строк покарання 3 (три) роки 5 (п`ять) місяців обмеження волі. Роз`яснено засудженому ОСОБА_1 , що відповідно до частини четвертої статті 81 КК України у разі вчинення протягом невідбутої частини покарання нового злочину суд призначає покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 КК України.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на квартиру, розташовану по АДРЕСА_1 , власником якої є   ОСОБА_1 , накладено арешт на підставі постанови прокуратури м. Донецька від 05 березня 2004 року.
Начальником управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Донецької області Бровком В. М. 10 вересня 2019 року була прийнята постанова про скасування постанови слідчого прокуратури м. Донецька       від 05 березня 2004 року у кримінальній справі № 10957 про накладення арешту на все майно, належне ОСОБА_1 .
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 листопада 2020 року у справі № 1-129/2004 (провадження 11-кс/804/5113/20) клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Спіжавки Т. Г. про звільнення ОСОБА_1 від відбування додаткового покарання у виді конфіскації всього майна за строками давності та скасування обтяження нерухомого майна у виді арешту щодо ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Позиція Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Як встановлено судами попередніх інстанцій арешт на майно               ОСОБА_1 було накладено у кримінальній справі № 1-129 на підставі                     статті 126 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року  (далі -  КПК України 1960 року) у редакції, яка була чинною на момент вчинення процесуальної дії.
Згідно зі статтею 126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.
Пунктом 9 розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України від 13 квітня 2012 року (далі - КПК України 2012 року) визначено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Згідно з пунктами 7 та 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року, постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.
У порядку, передбаченому статтею 411 КПК України 1960 року, суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема щодо виконання вироку у частині цивільного позову чи конфіскації майна.
Позивач, у грудні 2020 року, звернувся до суду із цим позовом в порядку цивільного судочинства, в якому просив суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом скасування обтяження нерухомого майна та скасування арешту, який було накладено в порядку кримінального провадження.
Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченимизаконом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Вказаний висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Судувід 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження                        № 14-516цс19).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі                          № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.
Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960   року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про  порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду                від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).
Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що вироком Апеляційного суду Донецької області від 22 жовтня 2004 року у справі № 1-129 позивача було засуджено до позбавлення волі та вирішено питання щодо конфіскації належного йому майна, а також стягнуто з нього в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої сторони 100 тис. грн, при цьому позивачем належних доказів виконання вироку суду в частині відшкодування збитків потерпілій стороні та конфіскації майна надано не було, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що питання про скасування арешту, за встановлених обставин цієї справи, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, оскільки арешт було накладено на майно позивача (обвинуваченого) під час досудового слідства у кримінальній справі.
ОСОБА_1 реалізував своє право на зняття арешту, накладеного на його майно постановою слідчого прокуратури м. Донецька від 05 березня       2004 року у кримінальній справі № 10957, що підтверджується постановою прокурора прокуратури Донецької області від 10 вересня 2019 року про скасування постанови слідчого прокуратури м. Донецька від 05 березня 2004 року про накладення арешту на майно ОСОБА_1 
ОСОБА_1 звертався до Донецького апеляційного суду із клопотанням про звільнення від відбування додаткового покарання у виді конфіскації всього майна за строком давності та скасування обтяження нерухомого майна у виді арешту.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 листопада 2020 року у справі № 1-129/2004 (провадження 11-кс/804/5113/20) клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Спіжавки Т. Г. про звільнення ОСОБА_1 від відбування додаткового покарання у виді конфіскації всього майна за строками давності та скасування обтяження нерухомого майна у виді арешту щодо ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Отже, суд у порядку кримінального судочинства розглянув звернення  ОСОБА_1 щодо скасування обтяження майна по суті.
Вказане свідчить, що заявник реалізував своє право в порядку кримінального судочинства щодо вирішення по суті питань, порушених у цій справі, а томусуди попередніх інстанцій дійшли правильних та обґрунтованих висновків щодо відмови у відкритті провадження у цивільній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.
Доводи касаційної скарги, які є подібними доводам апеляційної скарги, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, судами правильно застосовано положення пункту 1 частини першої          статті 186 ЦПК України.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області  від 30 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду         від 13 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | Є. В. Синельников
| С. Ф. Хопта
| В. В. Шипович