ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

05 серпня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/16441/20	

головуючий суддя І інстанції – Ільков В.В.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,
                               суддів:  Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 року в адміністративній справі №160/16441/20 за позовом   ОСОБА_1   до  Уповноваженого Верховної ради України з прав людини    про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, в якому просив:
-  визнати протиправними дії відповідача в частині вчинення  прямої дискримінації по відношенню до позивача на підставі особистої неприязні та помсти, причиною таких дій є реалізація його Конституційного права на судовий захист його Законних прав та інтересів згідно ст.55 Конституції України, яка проявляється в: 
- обмеженні Законних прав позивача згідно статті 18 Закону України “Про звернення громадян”, права бути присутнім під час розгляду його звернення від 04.09.2020 року; 
- ігноруванні Законного зобов`язання згідно статті 19 Закону України “Про звернення громадян” на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; 
- порушенні відповідачем вимог статті 24 Конституції України, а саме: умисному створенні обмежень для реалізації його Законних прав згідно ст.18 та ст.19 Закону України “Про звернення громадян” на підставі відчуття не приязні до нього особи та помсти за реалізацію його  права звернення до суду, щодо протиправної бездіяльності відповідача, справа №160/5187/20; 
- порушенні відповідачем вимог частини 2 статті 6 Закону України “Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні”; 
- зобов`язати відповідача утриматися від певних дій, а саме: припинити вчинення дискримінації відносно нього, яка проявляється в протиправному обмеженні його Законних прав згідно статей 18, 19 Закону України “Про звернення громадян”; 
- стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за завдання моральної шкоди внаслідок вчиненої дискримінації в розмірі 10000 гривень.           
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1    було задоволено частково.
Визнано протиправними дії Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо обмеження реалізації права ОСОБА_1 бути присутнім під час розгляду його звернення від 04.09.2020 року.
Зобов`язано Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повторно розглянути заяву   ОСОБА_1 від 04.09.2020 року, з дотриманням вимог положень ст.ст. 18,19 Закону України «Про звернення громадян». 
У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вищезазначене рішення, як незаконне та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що відповідачем було допущено дискримінацію останнього шляхом умисного обмеження його прав.
Уповноваженим Верховної ради України з прав людини  було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції, 04.09.2020 року позивач звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з заявою, у якій зазначав, що є учасником групи « 1580 Гаряча лінія міста Львова» в мережі Fасеbооk, у якій висвітлює питання у сфері поводження з відходами. Стверджував, що 04.08.2020 року дізнався про обмеження адміністратором ресурсу його права подавати повідомлення та залишати коментарі без надання жодних пояснень щодо причин такого блокування. 
З цього приводу 11.08.2020 року позивачем було подано скаргу до міського голови               м. Львова з проханням пояснити підстави блокування на ресурсі.
Листом Управління інформаційних послуг Департаменту адміністративних послуг Львівської міської ради від 27.08.2020 року №2802-вих-65986 позивачу було надано відповідь на скаргу, з якою позивач не погодився, оскільки вважав наявність порушення його конституційного права на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, тому як на момент блокування у групі « 1580 Гаряча лінія міста Львова» в мережі Fасеbооk  не міг вільно поширювати інформацію, яка має суспільно-значущий характер у вибраний ним спосіб.
Позивач у заяві до Уповноваженого просив:
- відкрити провадження по факту неправомірного обмеження його права бути присутнім підчас розгляду звернення від 11.08.2020 року, ст.18,19 Закону України «Про звернення громадян»;
- відкрити провадження по факту неправомірного обмеження його права на інформацію яке сталось в результаті безпідставного блокування в групі Fасеbооk,  « 1580 Гаряча лінія міста Львова», ст.34 Конституції України;
- відкрити провадження по факту дискримінації його за ознакою громадської діяльності, а саме: висвітлення проблем у сфері поводження з відходами;
- поновити його права і повідомити, яке саме право є поновленим. 
Окрім цього, позивач у заяві  просив розглянути його звернення від 04.09.2020 року у його присутності з метою захисту його законних та Конституційних прав та надання додаткових аргументів. 
Вказана заява позивача від 04.09.2020 року надійшла на адресу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини - 07.09.2020 року. 
Заява позивача була зареєстрована Секретаріатом в СЕД «Мегаполіс» за №М-14693.3/20 від 07.09.2020 року, та передана на розгляд  регіональному представнику Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Львівській області Клапчуку Р.Я.
Листом Секретаріату Уповноваженого від 23.09.2020 року №26807.4/М-14693.3/20/43 за підписом регіонального представника Уповноваженого Р.Я. Клапчука, позивача було повідомлено про призупинення проведення особистого прийому громадян у громадських приймальнях Уповноваженого у зв`язку із продовженням на всій території України карантину до 31.10.2020 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26.08.2020 року №760 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» та відповідно до наказу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 22.05.2020 року №67.15/20 «Про продовження обмеження проведення заходів» (зі змінами). 
Наведеним листом позивачу було запропоновано направити на електронну адресу Регіонального представництва Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Львівській області, додаткові аргументи чи матеріали, які можуть бути використані під час розгляду його заяви від 04.09.2020 року.
Листом Секретаріату Уповноваженого від 07.10.2020 року №28170.4/М-14693.3/20/43 за підписом регіонального представника Уповноваженого Р.Я. Клапчука, позивача було повідомлено про результати розгляду його заяви від 04.09.2020 року, зокрема роз`яснено відсутність законодавчого врегулювання порядку функціонування груп органів місцевого самоврядування в соціальних мережах, в тому числі в мережі Fасеbооk.   
Встановлено, що у цьому  листі позивачу було запропоновано надати на електронну поштову адресу відповідача додаткові аргументи чи матеріали для розгляду його заяви від 04.09.2020 року.  
Проте, відповіді від позивача та додаткових аргументів чи матеріалів не було отримано, внаслідок чого його заяву від 04.09.2020  року відповідачем було розглянуто за наявними матеріалами.
16.10.2020 на адресу Секретаріату Уповноваженого надійшла заява позивача від 16.10.2020  року щодо реалізації  його права бути присутнім під час розгляду звернення від 04.09.2020 року. 
Вказана   заява  була зареєстрована Секретаріатом в СЕД «Мегаполіс» за №М-16902.3/20 від 16.10.2020  року та передана на розгляд регіональному представнику Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Львівській області Клапчуку Р.Я.
Листом Секретаріату Уповноваженого від 16.11.2020 року №31720.4/М-16902.3/20/42 позивачу було роз`яснено норми чинного законодавства щодо вжиття заходів із запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), неможливості реалізації прав заявників, визначених статтею 18 Закону у період дії карантину, установленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2», а також повідомлено про результати розгляду звернення позивача від 04.09.2020 року.
В свою чергу, позивачу стали відомі обставини розгляду звернення громадянина ОСОБА_2 від 11.09.2020 року №№1,2, звернуті до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, згідно яких у жовтні 2020 року посадовими особами відповідача було здійснено запрошення гр. ОСОБА_2 з метою реалізації його прав, особисто викласти аргументи та брати  участь у перевірці поданої скарги чи заяви; подавати додаткові матеріали; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги та інших прав, визначених ст.18 Закону України «Про звернення громадян» та запрошено гр. Качура до Секретаріату 13.10.2020 року. При цьому запропоновано врахувати ситуацію, що склалася із поширенням на території України короновірусної інфекції СОVID-19.  
Позивач не погоджується із таким розглядом його заяви від 04.09.2020 року, вказує на порушення відповідачем його права передбаченого положеннями в ст.ст. 18,19 Закону України «Про звернення громадян», а саме бути присутнім під час розгляду його звернення від 04.09.2020 року та допущення відносно останнього дискримінації.
Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем були допущені протиправні дії щодо обмеження реалізації права ОСОБА_1 бути присутнім під час розгляду його звернення від 04.09.2020 року, а також в частині  зобов`язання Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повторно розглянути заяву   ОСОБА_1 від 04.09.2020 року, з дотриманням вимог положень ст.ст.18,19 Закону України «Про звернення громадян». Зауважено, що факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою, що в даному випадку відсутнє.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 у справі №1-29/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органними  місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати   рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт  владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під   час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством, (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України та норм Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що під зверненнями громадян слід розуміти в   викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України,   депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного   статусу, прав чи свобод тощо.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про звернення громадян» до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської; діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Згідно ч.ч. 1, 4, 6, 7 ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Звернення може бути усним чи письмовим.
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби  зв`язку  з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані зокрема: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.
За приписами ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.
Зі змісту вказаних правових приписів вбачається, що  звернення громадян, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду тим органом чи посадовою особою органу, до якого подано звернення та до повноважень якого входять питання, порушені у зверненні, зазвичай протягом одного місяця, з обов`язковим повідомленням громадянина про результати розгляду; при цьому орган або посадова особа зобов`язані об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти звернену до них заяву та надати обґрунтовану відповідь за результатами її розгляду.
Як свідчать встановлені обставини справи, 04.09.2020 року позивач  звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, з приводу дискримінації його прав з боку міської влади Львова, яка на його думку використовує адміністративний ресурс «Гаряча лінія міста» для передвиборчого піару міського голови Львова, як кандидата на посаду міського голови м.Львів, і в той же час адміністратор зазначеного адміністративного ресурсу приховує інформацію, щодо проблем в місті та умисно блокуючи учасників спільноти, які висвітлювали події, що мають реальну, проте негативну інформацію і можуть вплинути на рейтинг діючого міського голови Львова. 
Також, наведеному зверненні, позивач просив розглянути останнє у його присутності, з метою захисту  законних та Конституційних прав та надання додаткових аргументів, посилаючись на положення ст.ст. 18,19 Закону України «Про звернення громадян». 
Згідно ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», особа, яка звернулася із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право особисто викласти аргументи особі, що перевірила заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви, бути присутнім при розгляді заяви чи скарги.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.
Зі змісту зазначених правових приписів вбачається, що право громадянина особисто викласти свої аргументи особі, що перевіряла звернення не ставиться в залежність від форми розгляду такого звернення (одноособово, колегіально тощо); у свою чергу стаття 19 Закону України «Про звернення громадян» визначає обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб забезпечити реалізацію права громадянина, на його прохання, бути присутнім особисто при розгляді його звернення.
Відтак, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини при розгляді заяви позивача від 04.09.2020 року не дотримано право особисто викласти аргументи особі, що перевірила заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви, бути присутнім при розгляді заяви чи скарги, а також право бути запрошеним на засідання відповідного органу, що розглядає заяву чи скаргу, що вказує на протиправність дій відповідача та про необхідність задоволення позову в цій частині.
Щодо доводів позивача про допущення відповідачем протиправної дискримінації щодо нього, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Згідно з практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами в різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну мету або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення від 07.11.2013 у справі «Пічкур проти України», параграфи 48-49, Заява №   10441/06).
Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б   дискримінацію   (абзац сьомий пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 №   14-рп/2004).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» (тут і далі також - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)   дискримінація   - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
З огляду на наведене, колегія суддів констатує, що   дискримінація   має місце лише тоді, коли порушення прав відбувається з причини певної персональної ознаки особи.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.
Як вбачається з пояснень позивача, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини та його представник Р. Клапчук діючи спільно та маючи на меті реалізацію «помсти» через звернення позивача до суду у іншій справі (№160/5187/20), вчиняють, на думку останього, пряму дискримінацію шляхом умисного протиправного обмеження його законних прав гарантованих статтями 18 та 19 Закону України «Про звернення громадян», що робить неможливим реалізацію позивачем конституційного права на звернення.
Так, 09.12.2020 року на офіційну електронну поштову адресу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (hotline@ombudsman.gov.ua) надійшла скарга позивача від 09.12.2019 року на ім`я Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо протиправних дій керівництва Львівської обласної державної адміністрації.
Наведена  скарга позивача зареєстрована Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в СЕД “Мегаполіс” за №М-17253.3/19 від 09.12.2019 та передана на розгляд регіональному представнику Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Львівській області Клапчуку Р.Я.
Відповідно до наведеної скарги, позивач 20.11.2019 звернувся зі скаргою до голови Львівської обласної державної адміністрації (далі - Львівська ОДА) Мальського М.М., на бездіяльність органів місцевого самоврядування в особі міського голови м. Львова Садового А.І. та його команди, просив втрутитись та захистити права людей, а також попередити масові адміністративні правопорушення. Позивач стверджував, що, в порушення вимог статті 7 Закону України “Про звернення громадян”, його скаргу від 20.11.2019 протиправно скеровано заступником голови Львівської ОДА Т. Гренем за належністю на розгляд до Львівської міської ради.
Позивач, посилаючись на бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в частині порушень вимог статті 40 Конституції України та статей 18,19,20 Закону України “Про звернення громадян”, а саме - ненадання обґрунтованої письмової відповіді з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень у визначений Законом термін, відносно звернення направленого ним в установленому Законом порядку до електронної адреси відповідача та зареєстрованому 09.12.2019 року секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року у справі №160/5187/20 позовну заяву було  задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в частині порушень вимог статті 40 Конституції України та статей 18,19,20 Закону України “Про звернення громадян”, а саме - ненадання письмової відповіді з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень у визначений Законом України “Про звернення громадян” термін, відносно скарги, направленої позивачем 09.12.2019 року. Зобов`язано  Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини розглянути скаргу позивача, яка зареєстрована 09.12.2019 року, та надати обґрунтовану письмову відповідь з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень відповідно до чинного законодавства.
Отже, позивач,  посилаючись  на матеріали справи №160/5187/20, у яких фігурує представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Львівській області Клапчук Руслан, вказує  на протиправну поведінку ОСОБА_3 та обмеження останнім  його законних прав бути присутнім під час розгляду його електронного звернення від 04.09.2020 року. 
Між тим, колегія суддів апеляційного суду наголошує, що відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»   дискримінація   означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях, а також в однаковий спосіб до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 20.04.2021 року, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Однак, доказів розрізнення у ставленні до позивача з боку відповідача, з огляду на притаманну йому певну персональну ознаку, матеріали справи не містять та позивачем, всупереч приписам ч. 1 ст. 77 КАС України, до суду подано не було.
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо непідтвердження допущення відповідачем дискримінації по відношенню до  позивача в межах даної справи.
Що стосується правомірності стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10000.00 грн., то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди судам слід надавати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Тобто, обов`язок доказування завданої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на позивача.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 09.04.2021 року по справі № 260/1484/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Як вбачається з пояснень позивача, останній обгрунтовує вимогу з відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000.00 грн. посиланням на допущену відповідачем дискримінацію по відношенню до нього.
Однак, як було встановлено судом апеляційної інстанці, в межах даної справи факт допущення відповідачем дискримінації по відношенню до позивача не підтверджений, а відтак безпдіставними є позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, з огляду на вказане.
Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо частково задоволення адміністративного позову.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 року в адміністративній справі №160/16441/20  - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених     ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.          

   
Головуючий - суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко