15.09.21
22-ц/812/1446/21

Провадження № 22-ц/812/1446/21
                № 22-ц/812/1519/21

П О С Т А Н О В А
іменем України

14 вересня 2021 року м. Миколаїв
справа № 488/2768/20
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Лівінського І.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,
із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,
за участі: позивача ОСОБА_1 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 
апеляційні скарги
Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни
та 
Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева»

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухваленого 28 квітня 2021 року під головуванням судді Селіщевої Л.І., в приміщенні цього ж суду, дата складення повного судового рішення не зазначена, у цивільній справі 
за позовом 
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева» (далі – ТОВ «ФК «Женева»), Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни (далі – приватний виконавець Клітченко О.А.) про визнання недійсним пункту кредитного договору та повернення безпідставно отриманих коштів,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ТОВ « ФК «Женева», Приватного виконавця Клітченко О.А. про визнання недійсним пункту кредитного договору та повернення безпідставно отриманих коштів .
Позивач зазначав, що на підставі договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 449/К від 11 травня 2018 року ПАТ «Дельта Банк» відступило право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і за його договором, ТОВ «ФК «Женева».
21 листопада 2019 року приватним виконавцем Клітченко О.А. відкрито виконавче провадження № 60675261 про стягнення з нього на користь ТОВ «ФК «Женева» заборгованості в розмірі 47780,74 грн за кредитним договором № 20002005157789 від 24 грудня 2013 року.
03 грудня 2019 року приватним виконавцем Клітченко О.А. прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату за місцем його роботи (ТОВ СП «Нібулон»).
16 грудня 2019 року між ним та ТОВ «ЖК «Женева» укладений Договір про визначення розміру заборгованості та порядок його виконання (далі – Договір). Згідно з пунктами 3, 4 цього Договору між сторонами погоджена сума боргу у розмірі 40000 грн, які він мав сплатити у строк до 23 грудня 2019 року, а стягувач зобов`язався не мати жодних майнових претензій з приводу заборгованості у розмірі 11488,69 грн.
Цього ж дня сторони уклали Додаткову угоду до Договору, в пункті 10 якої передбачено, що всі платежі, які надходять від органів виконавчої служби в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, вважаються належним виконанням зобов`язань за кредитним договором та не підлягають поверненню та/або врахуванню до суми заборгованості, розмір якої визначений пунктом 3 Угоди.
Умови договору ним виконані у повному обсязі, однак відповідач не відкликав виконавчий лист та з його заробітної плати на підставі постанови приватного виконавця продовжували відраховуватися кошти на загальну суму 5945,25 грн. Виконавче провадження закрите лише 03 квітня 2020 року. 
Більш того, через те, що відповідач не відкликав виконавчий лист, приватним виконавцем Клітченко О.А. було стягнуто з нього суму винагороди виконавця у розмірі 10 % від суми боргу, а саме 4778,07 грн. 
Посилаючись на те, що умови, викладені у пункті 10 Додаткової угоди, є несправедливими, на час утримання із його заробітної плати коштів відповідно до ВП № 60675261, його боргове зобов`язання перед ТОВ «ФК «Женева» було припинене, а отже і кошти отримані останнім без відповідної правової підстави, а відтак і приватним виконавцем були безпідставно стягнуті з нього кошти у вигляді винагороди, позивач просив суд визнати недійсним пункт 10 Додаткової угоди; стягнути з ТОВ «ФК «Женева» на його користь безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 5945,25 грн, процентів у розмірі 96,31 грн та 2670 грн на правничу допомогу; стягнути з приватного виконавця Клітченко О.А. на його користь безпідставно отримані кошти у розмірі 4183,55 грн та 52,80 грн процентів, а також 2670 грн витрат на правничу допомогу.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2021 року позов задоволено. Постановлено визнати недійсним пункт 10 Додаткової Угоди.
Стягнуто з ТОВ «ФК «Женева» на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти у розмірі 5945,25 грн та проценти за користування ними у розмірі 96,31 грн, а всього – 6041,56 грн. Стягнуто з Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клітченко О.А. на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти у розмірі 4183,55 грн та проценти за користування ними у розмірі 52,80 грн, а всього – 4236,35 грн. Крім того, суд розподілив судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що стосовно спірного пункту додаткової угоди, то він суперечить змісту та самій суті угоди про визначення розміру зобов`язання та порядку його виконання, адже фактично зводить нанівець досягнуті сторонами домовленості щодо визначення суми боргу та спричиняє істотний дисбаланс договірних прав між боржником та стягувачем; суд виходить із того, 5945,25 грн, які були стягнуті з позивача на користь ТОВ «ФК «Женева» у межах виконавчого провадження, за своєю правовою природою є такими, що отримані безпідставно та підпадають під визначення статті 1212 ЦК України, тому підлягають поверненню позивачеві, разом із нарахованими процентами; крім того, суд вважає, що приватним виконавцем у межах виконавчого провадження фактично стягнуто з боржника лише 5945,25 грн, то вона мала право на отримання винагороди в сумі 10 % від стягнутої суми, а не на 4778,07 грн, як було стягнуто. 4183,55 грн (4778,07-594,52), суд знаходить такими, що підлягають поверненню позивачу на підставі 1212 ЦК України, разом із процентами. Через відсутність документального підтвердження, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на правову допомогу. 
Відповідачі не погодились з таким рішенням та оскаржили його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі Приватний виконавець Клітченко О.А., посилаючись на незаконність вказаного судового рішення в частині стягнення з неї 4236,35 грн, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення в цій частині скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову в цій частині відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що питання про повернення боржнику стягнутої приватним виконавцем основної винагороди приватного виконавця має вирішуватися не в порядку стягнення безпідставно набутих коштів. Крім того, постанови приватного виконавця про стягнення винагороди приватного виконавця у встановленому законом порядку не оскаржувались та є чинними, а тому у суду не було підстави для задоволення вимоги в частині стягнення коштів з приватного виконавця. 
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Женева», посилаючись на незаконність та необґрунтованість вказаного судового рішення, порушення судом норм матеріального права, просило рішення суду скасувати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що підписуючи угоду про визначення розміру зобов`язання та порядок його виконання від 16 грудня 2019 року та Додаткову угоду на момент її укладення визначений детальний порядок виконання зобов`язання, ніяких непорозумінь в момент укладення у позивача не виникало. Пункт 10 Додаткової угоди є додатковим забезпеченням належного виконання зобов`язання у визначений угодою строк. Кошти, які надходять від органів виконавчої служби в рахунок погашення заборгованості понад узгодженої угодою суми не повертаються не з метою отримання надлишкової вигоди, а з метою уникнення можливих непорозумінь з приводу незначних сум стягнення (відносно суми угоди) за виконавчим провадженням, що як наслідок має компенсаційний характер, однак не підпадає під поняття безпідставно набутого майна.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга приватного виконавця Клітченко О.А. підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ТОВ «ФК «Женева» не може бути задоволена, з таких підстав.
Так, судом встановлено, що 24 грудня 2003 року між ПАТ «Дельта банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 20002005157789, згідно якого останній отримав у користування грошові кошти у розмірі та на умовах, визначених у цьому договорі.
11 травня 2018 року між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «ФК «Женева» був укладений договір № 449/К про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, перелік яких наведено у реєстрі Додатку №1 до цього Договору. За цим договором ТОВ «ФК «Женева» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 20002005157789 від 24 грудня 2003 року.
На підставі заяви стягувача - ТОВ «ФК «Женева» та виконавчого напису приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Гамзатової А.А. за № 7526 від 08 листопада 2019 року, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Клітченко О.А. 21 листопада 2019 року було відкрито виконавче провадження № 60675261 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Женева» заборгованості у розмірі 47 780,74 грн.
16 грудня 2019 року між ТОВ «ФК «Женева» та ОСОБА_1 була укладена Угода про визначення розміру зобов`язання та порядок його виконання, згідно якої сторони визначили, що заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «Женева» на час укладення Угоди становить – 51488,69 грн (пункт 2 Угоди). Пунктом 3 Угоди сторони погодили, що у строк до 23 грудня 2019 року ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості сплачує 40 000 грн на рахунок ТОВ «ФК «Женева». Пунктом 4 Угоди сторони погодили, що за умови належного виконання боржником умов пункту 3 цієї Угоди, стягувач не матиме жодних майнових претензій до боржника з приводу заборгованості, що вказана у пункті 2 Угоди та зобов`язання з погашення решти заборгованості, а саме 11488,69 грн, вважатиметься припиненим на підставі статті 605 ЦК України. 
Угода вважається виконаною у разі належного виконання боржником пункту 3 Угоди та підписання сторонами Додаткової угоди, яка є невід`ємною частиною цієї Угоди. 
Того ж дня, 16 грудня 2019 року, між ТОВ «ФК «Женева» та ОСОБА_1 була укладена також Додаткова угода до Угоди про визначення розміру зобов`язання та порядок його виконання від 16 грудня 2019 року (далі – Додаткова угода), згідно пункту 1 якої було внесено зміни до Угоди, та доповнено її пунктами 9-11, а інші положення Угоди залишені сторонами без змін. 
Так, зокрема, пунктом 9 Додаткової угоди сторони погодили, що у разі наявного відкритого виконавчого провадження, стягувач ініціює його закриття тільки після повного виконання боржником умов пункту 3 Угоди та отримання стягувачем від боржника підписаних оригіналів Угоди та цієї Додаткової угоди, який направляється боржником на адресу стягувача, зазначену у реквізитах стягувача.
Пунктом 10 Додаткової угоди сторони визначили, що всі платежі, які надходять від органів виконавчої служби в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, вважаються належним виконанням зобов`язань за кредитним договором та не підлягають поверненню та/або врахуванню до суми заборгованості, розмір якої визначений пунктом 3 Угоди.
Із наявних у матеріалах справи квитанцій № 92, № 192 від 16 грудня 2019 року, № 189 від 18 грудня 2019 року та № 4 від 20 грудня 2019 року вбачається, що позивачем було сплачено у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 20002005157789 грошові кошти на загальну суму – 40 000 грн. 
Це цілком узгоджується із пунктом 3 Угоди, в якій сторони погодили розмір кредитної заборгованості у 40 000 грн, та строк здійснення таких платежів позивачем – до 23 грудня 2019 року. 
За такого, ОСОБА_2 виконав умови Угоди щодо погашення визначеної заборгованості у встановлений сторонами строк, а тому зобов`язання позивача перед ТОВ «ФК «Женева» припинилися в силу пункту 4 Угоди.
Водночас, по виконавчому провадженню проводились стягнення відповідно до постанови приватного виконавця від 03 грудня 2019 року про звернення стягнення на доходи боржника. Зокрема, здійснювалися відрахування із доходів боржника у розмірі 20 % із заробітної плати, яку він отримував від ТОВ СП «Нібулон». 
Так, згідно з довідкою №3834/3-20/10 від 13 березня 2020 року, виданої ТОВ «СП «Нібулон», вбачається, що із заробітної плати позивача було відраховано:
у грудні 2019 року – 477,81 грн. винагорода приватного виконавця; 3 008,31 грн в рахунок погашення заборгованості і 400 грн витрати на проведення виконавчих дій;
у січні 2020 року - 477,81 грн. винагорода приватного виконавця; 2 936,94 грн в рахунок погашення заборгованості;
у лютому 2020 року – 3 822,45 грн винагорода приватного виконавця.
Всього було утримано 11123,32 грн, із яких винагорода приватного виконавця - 4778,07 грн і у рахунок погашення заборгованості утримано - 5945,25 грн.
Обґрунтовуючи вимоги про визнання недійсним пункту 10 Додаткової угоди та стягнення з ТОВ «ФК «Женева» коштів по 1212 ЦК України, позивач посилався на вимоги статті 18 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII), зазначивши про те, що умови вказаного пункту Додаткової угоди є несправедливими.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між ТОВ «ФК «Женева» та фізичною особою - споживачем банківських послуг з приводу повернення кредитних коштів. (частина перша статті 11 Закону №1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до статті 11 Закону № 1023-XII цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII (далі – Закон № 1734-VIII).
За пунктом 6 статті 12 Закону № 1734-VIII, якою врегульовано умови договору про споживчий кредит, споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим" (постанова ВС КЦС від 04 червня 2020 року справа № 489/6165/18).
Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Суд першої інстанції встановив, що зі змісту  пункту 10 укладеної між сторонами Додаткової угоди до Угоди про визначення розміру зобов`язання та порядок його виконання від 16 грудня 2019 року вбачається, що він суперечить змісту Угоди про визначення розміру зобов`язання та порядку його виконання від 16 грудня 2019 року, зокрема, пунктам 3 та 4. Так, пункт 10 Додаткової угоди надає право стягувачу - ТОВ «ФК «Женева» отримати від боржника – ОСОБА_1 у відшкодування заборгованості за кредитним договором № 20002005157789 від 24 грудня 2013 року більше грошових коштів, аніж це було узгоджено ними у пункті 3 Угоди, а саме – 40000 грн, та надає право стягувачу не повертати боржнику кошти, стягнуті з нього по виконавчому провадженню понад 40000 грн, та не враховувати їх до суми кредитної заборгованості.
При цьому угодою не визначено, що це за кошти, які може бути стягнуто додатково, їх розмір, а також умови такого стягнення.
Отже, встановлені у пункті 10 Додаткової угоди умови могли призвести до стягнення з боржника невизначеної суми компенсації, в тому числі непропорційно великої, до того ж без належно визначених для цього підстав.
Таким чином, викладені у пункті 10 Додаткової угоди умови суперечать змісту укладеної угоди щодо визначення суми боргу та спричиняють істотний дисбаланс договірних прав між боржником та стягувачем.
Доводи апеляційної скарги про те, що кошти, які надійшли від органів виконавчої служби, мають компенсаційний характер, є необґрунтованими, оскільки умови Додаткової угоди не містять основних критеріїв, які ставляться до таких компенсаційних виплат, як наприклад неустойка, зокрема, підстави для таких стягнень, їх розмір та строки. 
За такого, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду щодо наявності підстав для визнання пункту 10 Додаткової угоди недійсним. 

Крім того, предметом спору в даній справі, зокрема, є стягнення з ТОВ «ФК «Женева» грошових коштів, як безпідставно набутих цією особою.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).
Так, судом встановлено, що згідно з пунктом 9 Додаткової угоди, стягувач - ТОВ «ФК «Женева» мав би ініціювати процедуру закінчення виконавчого провадження після повного виконання боржником умов пункту 3 Угоди. 
Між тим, незважаючи на те, що ОСОБА_1 своєчасно виконав свої зобов`язання по сплаті боргу, така заява була направлена стягувачем лише після неодноразових звернень позивача, і надійшла до приватного виконавця 03 квітня 2020 року, після чого була винесена постанова від 03 квітня 2020 року про закінчення виконавчого провадження за пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Водночас, як зазначалось вище, в межах вказаного виконавчого провадження із заробітної плати позивача було утримано 11123,32 грн, із яких винагорода приватного виконавця - 4778,07 грн, і у рахунок погашення заборгованості утримано - 5 945,25 грн.
       А тому, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшовши правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з ТОВ «ФК «Женева» на користь позивача безпідставно набутих 5945,25 грн, а також 3 відсотки річних у розмірі 96,31 грн за правилами статті 625 ЦК України. 
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення в частині визнання недійсним пункту 10 Додаткової угоди та стягнення з відповідача ТОВ «ФК «Женева» безпідставно набутих коштів підлягає залишенню без змін.
Доводів стосовно нарахування 3-х відсотків річних апеляційна скарга не містить. 
Доводи апеляційної скарги про те, що кошти, які стягнуті в межах виконавчого провадження в рахунок погашення заборгованості понад узгодженої угодою суми не повертаються не з метою отримання надлишкової вигоди, а з метою уникнення можливих непорозумінь з приводу незначних сум стягнення (відносно суми угоди) за виконавчим провадженням, однак не підпадає під поняття безпідставно набутого майна, є необґрунтованими з огляду на зазначене вище. 

Разом з тим, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга приватного виконавця Клітченко О.А. може бути задоволена з таких підстав. 
Так, пред`являючи вимоги про стягнення коштів до приватного виконавця, позивач виходив з того, що винагорода приватного виконавця є також коштами, які безпідставно отримані, та підлягають поверненню йому відповідно до положень статті 1212 ЦК України.
       Заперечуючи проти стягнення коштів, приватний виконавець Клітченко О.А. зазначала, що кошти у розмірі 4236,35 грн не можуть вважатися безпідставно набутими коштам у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження та основною винагородою приватного виконавця за чинною постановою, винесеною приватним виконавцем у межах виконавчого провадження.
Із матеріалів справи вбачається, що 21 листопада 2019 року приватним виконавцем Клітченко О.А. відкрите виконавче провадження № 60675261 з виконання виконавчого напису № 7526, виданого приватним нотаріусом Броварського районного НОКО Гамзатовою А.А. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Женева» заборгованості в розмірі 47780,74 грн. Також з боржника стягнуто основну винагороду приватного виконавця у розмірі 4778,07 грн.
Того ж дня, приватним виконавцем Клітченко О.А. винесено окрему постанову про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 4778,07 грн.
03 грудня 2019 року винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника.
03 квітня 2020 року у зв`язку із фактичним виконанням боржником вимог виконавчого документа, приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 60675261.
Згідно зі статтею 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
Відповідно до положень частини 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги приватного виконавця про те, що стягнуті судом першої інстанції з приватного виконавця Клітченко О.А. на користь боржника в розмірі 4236,35 грн, не є безпідставно набутими, оскільки підставою набуття коштів є чинна постанова приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди від 21 листопада 2019 року та постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію та інші доходи боржника від 03 грудня 2019 року. 
Окрім того, постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клітченко О.А. у виконавчому провадженні № 60675261 у встановленому порядку не оскаржувались та є чинними, а вимоги статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" передбачають повернення виконавчого збору з Державного бюджету України, а не винагороди приватного виконавця з рахунку приватного виконавця, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позовної заяви в частині стягнення коштів з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клітченко О.А.
Оскільки суд першої інстанції не звернув на це належної уваги, рішення суду в частині позову до приватного виконавця підлягає скасуванню на підставі пункту 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, із ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволені таких позовних вимог.
Також рішення підлягає зміні в частині розподілу судових витрат на підставі частини 13 статті 141 ЦПК України. 
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6). 
Ураховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції належить стягнути в дохід держави з ТОВ «ФК «Женева». 
Між тим, визначаючи розмір судового збору в сумі 840,80  грн, суд не звернув увагу на те, що позивачем заявлено одну вимогу майнового та одну вимогу немайнового характеру, а тому судовий збір має складати 1681,60 грн, який підлягає стягненню з відповідача ТОВ «ФК «Женева» в дохід держави.
Оскільки апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Женева» залишено без задоволення, розподіл сплаченого апелянтом судового збору не проводиться. 
Згідно з частиною 7 статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Ураховуючи, що у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. відмовлено, то сплачений приватним виконавцем при подачі апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1261,21 грн належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 липня 2021 року було зупинено дію оскаржуваного рішення суду. 
Оскільки рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2021 року в частині позову до приватного виконавця скасоване, то дію цього рішення належить відновити в не зміненій частині.         
Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни задовольнити, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева» залишити без задоволення.
Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2021 року в частині позову до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, а в частині розподілу судових витрат змінити.
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева» в дохід держави судовий збір у розмірі 1681,60 грн.
Судовий збір, сплачений Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксаною Анатоліївною у розмірі 1261,21 грн компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В іншій частині рішення залишити без зміни. 
Відновити дію рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2021 року в не зміненій частині.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	І.В. Лівінський  	
Судді	В.В. Коломієць   Н.О. Тищук	

Повне судове рішення складене 15 вересня 2021 року.