Номер провадження: 22-ц/813/5120/21 
Номер справи місцевого суду: 264/3235/19
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Гірняк Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2021 року                                                                 м. Одеса
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:
Головуючого - Гірняк Л.А.
Суддів - Комлевої О.С. Сегеди С.М.
За участю секретаря - Ющак А.Ю.,

Представника відповідача- ОСОБА_1 
розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2020 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат на правову допомогу,-

ВСТАНОВИЛА:
       17 травня 2019 року ОСОБА_2 звкернувся до суду з вищезазначеними позовеними вимогами в котрих просив суд стягнути з держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 184,82 грн., моральну шкоду в сумі 10000 гривень, витрати на правову допомогу понесені в рамках справи №264/5954/18 у розмірі 2000 гривень 00 копійок, витрати на правову допомогу понесені в цій справі у розмірі 700 гривень.        
       Зазначає, що 02.05.2018 року інспектором 3 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області лейтенантом поліції Павелко В.А. відносно нього винесена постанова про накладення адміністративного стягнення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАА №387353, якою на останнього накладено адміністративне стягнення к виді штрафу в розмірі 34 грн.
       Зі змісту постанови вбачається що він 02.05.2018 р. о 23 год. 20 хвилин 37 секунд на М. Катериненська, 15 у м. Одесі, працюючи на маршруті №146, відхилився від заданого маршруту, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 133 прим. 1 КУпАП.
       За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення інспектором Павелко В.А. було прийнято рішення про накладення на ОСОБА_2 адміністративного штрафу у розмірі 34 грн.
        ОСОБА_2 не погодився з зазначеною постановою та у жовтні 2018 року звернувся до Іллічівського районного суду м. Маріуполя з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування вказаної постанови (справа 3264/5954/18), оскільки вона є незаконною та такою, що грубо порушує його права та вимоги діючого законодавства України.
       Так, у своєму адміністративному позові, ОСОБА_2 зазначив, що 02.05.2018 року він не здійснював правопорушення передбачене ч. 3 ст. 133 прим 1 КУпАП, тому як у цей час перебував за межами території України, що свідчить про відсутність події адміністративного правопорушення.
       Згідно закордонного паспорту ОСОБА_2 перетинав кордон України у квітні 2018 року, тому як працював за кордоном в ЗАО «Тансрива» згідно трудового договору №1522 на міжнародних перевезеннях у якості водія експедитора з 09.04.2018 року, після чого повернувся до України лише 14.08.2018 року.
       Таким чином, 02.05.2018 року він не міг скоїти адміністративне правопорушення на території України, на нього не можливо було скласти постанову та притягти його до адміністративної відповідальності, тому як він не знаходився на території України у зазначений час.
       26.12.2018 року ухвалою Іллічівському районному суду м. Маріуполя провадження по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 було закрито на підставі п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України, у зв`язку зі скасуванням УПП в Одеській області ДПП постанови серії ЕАА № 387353.
       Позивач вважає, що відповідачі по справі порушили його права та завдали йому матеріальної та моральної шкоди, оскільки необґрунтоване та незаконне притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності та застосування до нього адміністративного стягнення, яке у подальшому скасовано одним з відповідачів, свідчить про незаконність дій посадової особи, яка ініціювала та здійснювала вказане провадження.
       Вказані дії та рішення лейтенанта поліції ОСОБА_3 спричинили матеріальну та моральну шкоду ОСОБА_2 , тому як після отримання 10.10.2018 року його дружиною постанови серії ЕАА № 387353 про накладення штрафу у розмірі 34 грн., разом з постановою про відкриття виконавчого провадження та з викликом державного виконавця, через засоби поштового зв`язку, вона зв`язалася з ОСОБА_2 який у той час був за кордоном та була вимушена за його вимогою сплатити вказаний штраф.
       Крім того, після сплати вказаного штрафу та інших витрат, ОСОБА_2 знаходячись за кордоном через свою дружину звернувся за правовою допомогою до адвоката, витрати на якого склали 2000 гривень.
       Одночасно засначає що у період коли він дізнався - 10.10.2018 року про накладення на нього штрафу та у період розгляду справи №264/5954/18 за його адміністративним позовом (період з 23.10.2018 року до 26.12.2018 року), він відчував моральні страждання, оскільки він ніколи не притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності.
        Він близько двадцяти років є водієм та заробляє гроші саме завдяки професії водія працюючи на міжнародних перевезеннях у якості водія експедитора (довідка від 09.11.2018 року додається), тому він намагається суворо дотримуватися правил дорожнього руху, не допускати порушень законодавства, тому як у разі допущених порушень правил ПДР, він може бути позбавлений водійських прав та це може призвести до того що він втратить роботу, яка є єдиним джерелом його доходу, яким він забезпечує свою родину яка складається крім нього з дружини та двох неповнолітніх синів.
       Викладені обставини, як стверджує позивач, послугували спричиненню йому моральної шкоди, які були виражені у душевних стражданнях, тому як у ньому повністю був порушений нормальний ритм життя, порушений сон, тому що постійно хвилювався за накладення на нього штрафу у період коли він про це дізнався 10.10.2018 року та до винесення судом ухвали про закриття провадження по справі, у зв`язку зі скасуванням УПП в Одеській області постанови про накладення на нього штрафу.
        У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає , що позовні вимоги безпідставні й необгрунтовані, висунуті до неналежного відповідача так як правопорушення було вчинено особою, яка використовувала посвідчення водія на імя ОСОБА_4 зі своєю фотографією а саме - ОСОБА_5 , котрого притягнуто до кримінальної відповідальності та вирок Суворовського районного суду м. одеси від 27.03.2019 року набрав законної сили. Позивачем не доведено та необгрунтовано наявність причинного звязку між шкодою та діяннями відповідачів які, ніби то заподіяли шкоду.
       Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції (місцезнаходження: 65114, м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 5), Державної казначейської служби України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат на правову допомогу – відмовлено.
       Відмовляючи в задоволені позовних вимог районний суд виходив з відсутності незаконних дій інспектора 3-го батальйону 3-ї роти Управління патрульної поліції в одеській області Департаменту патрульної поліції Павелко В.А. під час складання постанови серії ЕАА № 387353 від 02.05.2018 року, яка в свою чергу була скасована за вичвленням складу кримінального правопорушення в діях особи,стосовно якої було складено постанову про адміністративне правопорушення,за наслідком чого визнано винним- ОСОБА_5 .
       В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з прийняттям постанови, про задоволення позову посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
       Посилається на те, що вимоги ст.1174 ЦК України передбачають відшкодування шкоди незалеждно від вини цієї особи.Він постраждав від незаконно складеної постанови відносно нього за порушення ПДР, а не від дій особи, яка вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 27.03.2019 року притягнута до кримінальної відповідальності за ч.4 ст.358 КК України. Незаконність питягнення його до адміністративної відповідальності матеріальну шкоду, які він зазнав сплачуючи шрафи та інші обовязкові платежі в розмірі 184,82 грн несе держава.
       У відзиві на апеляційну скаргу представник управління патрульної поліції в Одеській області зщазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню у звязку з тим, що стягнення матеріальної шкоди помилково сплаченої, вирішується відповідно до Порядку повернення( перерахування коштів), помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787.
       Щодо дій моральної шкоди то її міг позивач отримати від дій ОСОБА_5 , який використовував підроблене посвідчення водія з персональними даними позивача, а не від дій управління патрульної поліції в Одеській області.
       В судове засідання ОСОБА_2 та Державна казначейська служба України в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.
       Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
       Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
       Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті. 
        В силу частини 2 ст.372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутністю.        
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
       Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 26.12.2018 року провадження за адміністративним позовом ОСОБА_2 було закрито на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України, у зв`язку зі скасуванням УПП в Одеській області постанови серії ЕАА № 387353( а.с.22).
       Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
       За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
       Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
       Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
       Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року), висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».
       За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
       З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
       Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
       Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства – цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
       Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
       Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
       Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.
       Предметна юрисдикція – це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції
       При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
       Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа – переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
       Публічно-правовий спір – спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
       Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
       Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення – публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
       Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
       Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба – це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
       Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, у яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
       У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
       Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
       У порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
       Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
       Як убачається з матеріалів справи, предметом спору є відшкодування матеріальної та моральної шкоди у зв`язку із неправомірними діями посадовими особами Департамента патрульної поліції Управління патрульної подіції в Одеської області 
       За змістом пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.
       Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про міліцію» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.
       Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про міліцію» представник міліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.
       Тобто предметом розгляду в цій справі є дії органу партульної поліції в Одеській оласті як суб`єкта владних повноважень і перевірка результату дій такого органу під час реалізації покладених на нього управлінських функцій в цілому свідчить про публічно-правовий характер спірних правовідносин.
       Вимоги про відшкодування шкоди можуть розглядатися за правилами адміністративного судочинства, якщо такі вимоги стосуються шкоди, завданої протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
       Позивач в позовні заяві обгрунтовує свої позовні вимоги незаконністю дій посадової особи Управління патрульної поліції в Одеській області, яка ініціювала та здійснювала адміністративне провадження
       Згідно із частиною п`ятою статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
       Отже, вимоги про відшкодування шкоди можуть розглядатися за правилами адміністративного судочинства, якщо такі вимоги стосуються шкоди, завданої протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
       Виходячи з положень вищезазначених норм права та позовних вимог, суд першої інстанції, розглянувши справу у порядку цивільного судочинства, діяв не як суд, встановлений законом.
       Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про можливість вирішення даного спору у порядку цивільного судочинства, адже спір, який виник між сторонами, віднесено до юрисдикції адміністративного суду з підстав незаконності дій посадових осіб,і такий спір підлягає розгляду в порядку, передбаченому КАС України.
       Згідно статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
       Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
       Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
       Оскільки суд першої інстанції не встановив природу правовідносин, які виникли між сторонами, неправильно застосував норми процесуального права, судове рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
       При цьому, згідно ч. 4 ст. 377 ЦПК України, у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд, за заявою позивача, в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
       Згідно статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
       У разі надходження до суду справи, що підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, після закриття провадження Верховним Судом чи судом апеляційної інстанції в порядку господарського чи адміністративного судочинства, провадження у справі не може бути закрите з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу.
       На підставі викладеного, колегія суддів роз`яснює позивачеві ОСОБА_2 його право, протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови, звернутися до Одеського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
       Керуючись ст. 367,368,374,377 ,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,- 
ПОСТАНОВИЛА:        
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
       Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2020 року скасувати.
        Провадження за позовною заявою ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат на правову допомогу, закрити 
       Повідомити ОСОБА_2 , що розгляд справ такої категорії віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
       Роз`яснити ОСОБА_2 його право, протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови, звернутися до Одесвького апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 02.08.2021 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

С.М.Сегеда

О.С.Комлева