18.08.21
22-ц/812/1580/21
Єдиний унікальний номер судової справи: № 489/2402/21
Номер провадження № 22-ц/812/1580/21 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В. 

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І., 
із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д., 
за участю: представника відповідача - Щукіної Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
Фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Щукіною Наталією Олегівною
на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 червня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Коваленка І.В., в приміщенні того ж суду по цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Фізичної-особи підприємця (надалі - ФОП) ОСОБА_1 про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів, 
в с т а н о в и л а:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати недійсними договори про надання інформаційно-консультативних послуг №3155, №3156, укладені між ними та ФОП ОСОБА_1 18 січня 2021 року та стягнути з відповідача на їх користь грошові кошти у розмірі 17000,00 грн. за спірними договорами.
В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 18 січня 2021 року були укладені договори про надання інформаційно-консультативних послуг між ОСОБА_2 та ФОП  ОСОБА_1 № 3156 та між ОСОБА_3 та ФОП  ОСОБА_1 № 3155 відповідно. За умовами вказаних договорів відповідач взяв на себе зобов`язання надавати замовнику інформаційно-консультативні послуги щодо правових та організаційних засад регулювання можливості самостійного забезпечення себе роботою, в тому числі й з умов перетинання території держави; обов`язків і відповідальності замовника у випадках самостійного забезпечення себе роботою; сприяння замовнику, у разі його бажання, в підготовці документів, необхідних для реалізації його права забезпечення себе роботою, у тому числі надання консультації з питань підготовки особистих документів для отримання біометричного паспорту громадянина України. 
Фактично домовленість сторін полягала в оплаті позивачами по 500 євро за підготовку всіх необхідних документів для виїзду за кордон, оформлення запрошення на вакансію, оплату проїзду до місця роботи. Позивачі згідно договору повинні були сплатити виконавцю за надані послуги по 17 000 грн. кожна, з яких 8500 грн. сплачуються у день укладення договору та інші 8 500 грн. при отриманні замовником послуг. Свої обов`язки по договору позивачі виконали, та сплатили грошові кошти в сумі 17000 грн. в день укладення договору шляхом їх перерахування відповідачу. Відповідач свої обов`язки не виконав та не надав послуг, описаних у договорі. 
Замість цього відповідач надав консультації, які позивачі могли отримати в Інтернеті, а отже шахрайським шляхом заволодів 17 000 грн., сплаченими позивачами. З метою досудового врегулювання спору, позивачі 24 лютого 2021 року звернулися до відповідача з вимогою про повернення сплаченої ними за послуги грошової суми, проте отримали відмову в поверненні сплачених коштів, оскільки відповідач вважає, що по телефону були отримані всі письмові та усні роз`яснення щодо послуг. 
Посилаючись на викладене та на несправедливі умови договорів відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 203, 215, 216, 230 ЦК України позивачі просили суд визнати недійсними договори про надання інформаційно-консультативних послуг №3155, №3156, укладені між ними та ФОП ОСОБА_1 18 січня 2021 року та стягнути з останнього на їх користь грошові кошти у розмірі 17 000 грн. за спірними договорами.
У відзиві на позов відповідач заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачами не зазначено конкретних фактів та обставин, що свідчать про несправедливість умов договору або нечесну підприємницьку діяльність відповідача. Визнає, що надавав лише інформаційні послуги, про що власне і був укладений оспорюваний договір.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 червня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 17 000 грн. в рахунок сплачених коштів за надання інформаційно-консультативних послуг. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.
Рішення суду мотивовано тим, що положення договорів не містять зобов`язань чи обіцянок ФОП ОСОБА_1 про те, що позивачі отримають в будь-якому випадку дозвіл на роботу та робоче місце за кордоном. Права та обов`язки викладені в цих договорах чітко та зрозуміло, волевиявлення позивачів було вільним і відповідало їх внутрішній волі, в момент підписання останні були ознайомлені з усіма умовами договору та могли обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробили, а тому підстави для визнання договорів недійсними відсутні. Стягуючи з відповідача на користь ОСОБА_3 17 000 грн. суд виходив з відсутності доказів на підтвердження надання відповідачем усіх послуг, описаних в пункті 1.1. договорів від 18 січня 2021 року. 
В апеляційній скарзі адвокат Щукіна Н.О., посилаючись на те, що рішення судом прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність обставин, що мають значення для справи, просила його у частині стягнення коштів з ФОП ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволені цих вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що невиконання стороною договору є підставою для розірвання такого договору, а не для визнання його недійсним, як помилково вважав суд першої інстанції. Враховуючи відмову у визнанні недійсними договорів від 18 січня 2021 року не можуть бути застосовані правові наслідки недійсності правочину та стягнення 17 000 грн. з ФОП ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
У судове засідання позивачі не з`явилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність. 

Заслухавши суддю - доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає. 
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 18 січня 2021 року між ОСОБА_2 та ФОП  ОСОБА_1 було укладено договір про надання інформаційно-консультативних послуг № 3156 за умовами якого останній взяв на себе зобов`язання надати замовнику інформаційно-консультативні послуги щодо правових та організаційних засад регулювання можливості самостійного забезпечення себе роботою, в тому числі й з умов перетинання території держави; обов`язків і відповідальності замовника у випадках самостійного забезпечення себе роботою; сприяння замовнику, у разі його бажання, в підготовці документів, необхідних для реалізації його права забезпечення себе роботою, у тому числі надання консультації з питань підготовки особистих документів для отримання біометричного паспорту громадянина України (а.с.6-8).
Цього ж дня між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 укладено договір № 3155 про надання інформаційно-консультативних послуг аналогічного змісту (а.с. 9-11).
Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 вказаних договорів, за надання послуг замовник повинен був провести оплату шляхом внесення коштів на банківський рахунок виконавця у загальному розмірі 17 000 грн., у день укладення договору Замовник повинен був сплатити виконавцю суму у розмірі 8500 грн., тобто половину від суми за надані послуги (а.с.7,10).
18 січня 2021 року ОСОБА_3 за двома договорами на рахунок відповідача перераховано 17 021 грн. (а.с.15,49).
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
За правилами статей 12,81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). 
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як на підставу задоволення своїх вимог, позивачі посилаються на несправедливі умови договору відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку з чим на підставі статті 203-215 ЦК України договір підлягає визнанню недійсним та на підставі ст. 216 ЦК України підлягає стягненню сплачені за недійсним договором 17 000 грн. Крім того, позивачі посилаються на ч.1 ст. 230 ЦК України. 
Так, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Як вбачається зі змісту та умов оспорюваних договорів ФОП ОСОБА_1 зобов`язується надати замовнику інформаційно-консультативні послуги щодо правових та організаційних засад регулювання можливості самостійного забезпечення себе роботою, в тому числі й з умов перетинання території держави; обов`язків і відповідальності замовника у випадках самостійного забезпечення себе роботою; сприяння замовнику, у разі його бажання, в підготовці документів, необхідних для реалізації його права забезпечення себе роботою, у тому числі надання консультації з питань підготовки особистих документів для отримання біометричного паспорту громадянина України.
Отже з оспорюваних правочинів слідує, що відповідач зобов`язувався надати лише інформаційно-консультаційні послуги із посередництва у працевлаштуванні за кордоном, а не зобов`язання щодо отримання позивачами в будь-якому випадку дозвіл на роботу та робоче місце за кордоном.
Укладаючи договір та додатки до нього позивачі погодилися з цими умовами, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин матеріали справи не містять.
Крім того, позивачі посилались на несправедливі умови оспорюваних договір відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Позивачі у своїй позовній заяві не зазначають які саме умови договору є несправедливими.
До того ж, позивачі, як на підставу недійсності укладених договорів також посилалися на обман зі сторони відповідача який шахрайським шляхом заволодів їхніми грошима.
У статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. 
Тобто при введенні в обману завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. 
Таким чином стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Між тим, доказів на підтвердження обставин, які б свідчили, що позивачів ввели в оману щодо істотних умов договору матеріали справи не містять.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підставі для визнання оспорюваних договорів недійсними. 
Що стосується висновку суду про наявність підстав для стягнення грошових коштів з відповідача на користь ОСОБА_3 то колегія суддів виходить з того, що згідно положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на судовий захист. 
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. 
Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. 
Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.
Як убачається з тексту позовної заяви, позивачі звернувшись до суду просили стягнути з відповідача 17 000 грн. за наслідками недійсного правочину на підставі ст. 216 ЦК України. 
Тобто, позивачами було чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який вони просили суд застосувати до відповідача), а також викладені обставини, якими вони обґрунтовували свої позовні вимоги, тобто підстави позову, які згідно зі ст. 175 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивача.
Позовна заява не містить вимог про стягнення грошових коштів внаслідок невиконання умов договору, а саме ненадання ФОП ОСОБА_1 усіх послуг, передбачених п.1.1. оспорюваних договорів від 18 січня 2021 року. 
Предметом доказування у даній справі є недійсність оспорюваних договорів та наслідки пов`язані з їх недійсністю.
Між тим, суд задовольняючи вимоги про стягнення грошових коштів на зазначене належної уваги не звернув та виходив з відсутності доказів на підтвердження належного виконання умов договору, а саме ненадання усіх послуг відповідачем позивачам, тим самим в супереч ст. 175 ЦПК України змінив підстави позову.
За таких обставин, рішення суду на підставі п.1, ч.1 ст. 376 ЦПК України в частині задоволення вимог про стягнення грошових коштів з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 17 000 грн. в рахунок сплачених коштів за надання інформаційно-консультативних послуг підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
У зв`язку з ухваленням по справі нового судового рішення на підставі п.13 ст. 141 ЦПК України підлягає зміні розподіл судових витрат.

Згідно ч.7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За такого витрати, понесені ФОП ОСОБА_1 на сплату судового збору у розмірі 1 362 грн. слід компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Щукіною Наталією Олегівною задовольнити. 
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 червня 2021 року в частині задоволення вимог про стягнення грошових коштів з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 17 000 грн. в рахунок сплачених коштів за надання інформаційно-консультативних послуг скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Компенсувати Фізичній-особі підприємцю ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1 362 грн. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 25 серпня 2021 року.