Справа № 465/3102/18                                 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/3344/20                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія:37

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 липня 2021 року                                                                         м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П. , Шеремети Н.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ЮНІВЕС", представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ЮНІВЕС" та ОСОБА_1 , третя особа – ПрАТ «Українська пожежно – страхова компанія» про відшкодування шкоди і стягнення страхового відшкодування, -

в с т а н о в и в:
       
       Короткий зміст позовних вимог.
       В травні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ЮНІВЕС" та ОСОБА_1 , третя особа – ПрАТ «Українська пожежно – страхова компанія» про відшкодування шкоди і стягнення страхового відшкодування. 
       В обґрунтування позову покликався на те, що 01 травня 2017 року близько 23:00 год. у м. Львові на перехресті вулиць Липинського – Замарстинівська відбулася дорожньо – транспортна пригода за участі автомобіля марки «Mazda 3» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля марки «Fiat Linea» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 03 травня 2017 року ним подано повідомлення про дорожньо — транспортну пригоду до  ПрАТ «УПСК», а 30 травня 2017 року він звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування до ПрАТ  «УПСК». 16 серпня 2017 року ним отримано відмову у виплаті страхового відшкодування» у зв`язку із тим, що транспортний засіб марки д.н.з. НОМЕР_1 забезпечено двома договорами обов`язкового страхування цивільно — правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме полісом №АК/0603893, виданий ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» 15 серпня 2016 року, та полісом №АК/1447682, який виданий ПрАТ «УПСК» 16 листопада 2017 року, який на підставі п.3 ч.1 ст.989 ЦК України являється нікчемним. Постановою Франківського районного суду міста Львова від 10 липня 2017 року встановлено склад адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 , а провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків передбачених ст. 38 КУпАП. Жодних взаєморозрахунків між учасниками дорожньо — транспортної пригоди не проводилося. Транспортний засіб марки «Fiat Linea» номерний знак НОМЕР_2 за договором добровільного страхування КАСКО застрахований не був. Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №5512 від 21 травня 2017 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу марки «Fiat Linea» номерний знак НОМЕР_2 становить 186 377 грн. 04 коп. 23 серпня 2017 року він, позивач, звернувся до ПрАТ "Страхова компанія "ЮНІВЕС" із заявою про виплату страхового відшкодування, однак у визначений законом строк розмір відшкодування з позивачем не узгодило та відповідно виплати страхового відшкодування не провело. У відповідності до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №6543 від 16 травня 2018 року вартість залишків транспортного засобу марки «Fiat Linea» номерний знак НОМЕР_2 становить 49 990 грн.
       На підставі ст.25 ЗУ «Про Страхування», ст.625 ЦК України, ст. 1166, ст. 1194 ЦК України просив стягнути в свою користь з ПрАТ "Страхова компанія "ЮНІВЕС" 100 000 (сто тисяч) гривень 00 коп. страхового відшкодування, 15 432 (п`ятнадцять тисяч чотириста тридцять дві) гривень 88 коп. пені, 5 200 (п`ять тисяч двісті) гривень 00 коп. інфляційних витрат, 1 454 (одна тисяча чотириста п`ятдесят чотири) гривень 79 коп. 3% річних, 4 000 (чотири тисячі) гривень 00 коп. витрат за проведення авто товарознавчих досліджень, 1 625 (одна тисяча шістсот двадцять п`ять) гривень 65 коп. судового збору. Просив стягнути з ОСОБА_1 в свою користь 36 477 (тридцять шість тисяч чотириста сімдесят сім) гривень 04 коп. майнової шкоди, 10 000 (десять тисяч) гривень 00 коп. моральної шкоди, 704 (сімсот чотири) гривень 80 коп. судового збору.
       Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
       Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2020 року позов  ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ЮНІВЕС" та ОСОБА_1 , третя особа - ПрАТ «Українська пожежно – страхова компанія» про відшкодування шкоди і стягнення страхового відшкодування задоволено.
       Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ЮНІВЕС" на користь ОСОБА_3 100 000 (сто тисяч) гривень 00 коп. страхового відшкодування, 15 432 (п`ятнадцять тисяч чотириста тридцять дві) гривень 88 коп. пені, 5 200 (п`ять тисяч двісті) гривень 00 коп. інфляційних витрат, 1 454 (одна тисяча чотириста п`ятдесят чотири) гривень 79 коп. 3% річних, 4 000 (чотири тисячі) гривень 00 коп. витрат за проведення авто товарознавчих досліджень, 1 625 (одна тисяча шістсот двадцять п`ять) гривень 65 коп. судового збору.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 36 477 (тридцять шість тисяч чотириста сімдесят сім) гривень 04 коп. майнової шкоди, 10 000 (десять тисяч) гривень 00 коп. моральної шкоди, 704 (сімсот чотири) гривень 80 коп. судового збору.
       Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.
       Вважає, що рішення суду в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди з ОСОБА_1 такими, що не відповідає дійсним обставинам справи і вимогам законодавства. Позивачем не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
       Зазначає, що на судове засідання призначене на 15 жовтня 2020 року ним було подано клопотання про відкладення, проте су першої інстанції про дане клопотання в рішення не зазначив, обмежившись лише посиланням, що сторони в судове засдання не з`явились. Вказує, що 15 жовтня 2020 року відбулось перше судове засідання, а тому його неявка судом не могла бути визнана неповажною повторно.
       Вважає висновки експертного автотоварознавчого дослідження №5512 від 21.05.2017 року та №6543 від 16 травня 2018 року неналежними та недопустимими доказами по справі. Вказує, що такі були проведені за відсутності ОСОБА_1 та виконані з порушенням «Методики проведення авто товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів».
       Окрім цього, вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами завданя йому моральної шкоди внаслідок ДТП, а відтак суд безпідставно стягнув з ОСОБА_1 моральну шкоду.
       Просить рішення Франківського районного суду м.Львова від 15 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 відмовити.
       Рішення суду також оскаржило ПрАТ "Страхова компанія "ЮНІВЕС", подавши апеляційну скаргу.
       З рішенням суду не погоджується у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.
       Вказує, що судом не враховано норми матеріального права та жодним чином не обґрунтовано рішення в частині задоволення вимог щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат. 
       Вказує, що ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає наявність вини страховика в прострочені виплати страхового відшкодування. Проте, ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» не могло прийняти рішення щодо виплати у зв`язку з відсутністю документів передбачених ст. 35 Закону.
       Просить рішення Франківського районного суду м.Львова від 15 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог до ПрАТ «СК «ЮНІВЕКС» відмовити.
       11 травня 2021 року представник ОСОБА_3 – адвокат Олешко Т.О. подав відзив на апеляційну скаргу ПрАТ "Страхова компанія "ЮНІВЕС".
       Зазначає, що доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не взято до уваги вимоги ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки позивачем до заяви про виплату страхового відшкодування не долучено документів визначених вказаною статтею. Проте, заява ОСОБА_3 подана до ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» містить всі відомості про природу та хід дій позивача та страховика до якого він звертався. Вказує, що відповідно до п.34.1 ст. 34 Закону, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.
       Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду без змін.
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
       Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01). 
       Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання.        Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
       Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
       Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
       Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
       Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
       Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
       Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       Фактичні обставини справи, встановлені судом.
       Встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , позивач ОСОБА_3 є власником транспортного засобу Fiat Linea реєстраційний номер НОМЕР_2 .
       01 травня 2017 року о 23:00 год. по вул. Липинського - Замарстинівській у м.Львові ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Mazda 3 д.н.з. НОМЕР_1 здійснив зіткнення з автомобілем Fiat Linea д.н.з. НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок ДТП транспортні засоби зазнали технічних пошкоджень. Дані обставини встановлені постановою Франківського районного суду м. Львова від 10.07.2017р. в справі про адміністративне правопорушення.
       Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
       Згідно висновку №5512 експертного автотоварознавчого дослідження по заяві ОСОБА_3 від 21 травня 2017 року, вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу марки «Fiat Linea» реєстраційний номер НОМЕР_2 та матеріального збитку становить 186 377 (сто вісімдесят шість тисяч триста сімдесят сім) гривень 04 коп.
       Згідно висновку №6543 експертного автотоварознавчого дослідження по заяві ОСОБА_3 від 16 травня 2018 року утилізаційна вартість автомобіля «Fiat Linea» реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 49 990 (сорок дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто) гривень 04 коп.
       03 травня 2017р. позивачем до ПрАТ «Українська пожежно – страхова компанія» скеровано повідомлення про дорожньо – транспортну пригоду.
       30 травня 2017р. позивачем скеровано до ПрАТ «Українська пожежно – страхова компанія» заяву про виплату страхового відшкодування, яке листом від 16 серпня 2017р. за вих. 3137/18 відмовило у виплаті страхового відшкодування., посилаючись на те, що цивільно – правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 застрахована полісом №АК/0603893, виданим ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» 15 серпня 2016 року, а поліс №АК/1447682 укладений між ОСОБА_1 та ПрАТ «УПСК» являється нікчемним, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 989 ЦК України.
       23 серпня 2017р. позивачем до ПрАТ "Страхова компанія "ЮНІВЕС" скеровано заяву про виплату страхового відшкодування, яка останнім отримана 31.08.2017р.
       Позиція Апеляційного суду.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що такі не підлягають до задоволення виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.        Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем доведено факт спричинення відповідачем 2 матеріальної шкоди, а ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» в порушення вимог ст. 988 ЦК України та ст. 36 ЗУ 2Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування позивачу не виплатило.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
       Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник – особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки – особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
       Відповідно до частини першої статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступник) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).
       Відповідно до ст. 20 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії. У разі відчуження забезпеченого транспортного засобу права та обов`язки страхувальника переходять до особи, яка прийняла такий транспортний засіб у свою власність.
       Згідно вимог п.3 ч.1 ст.989 ЦК України, страхувальник зобов`язаний при укладенні договору страхування повідомити страховика про інші договори страхування, укладені щодо об`єкта, який страхується. Якщо страхувальник не повідомив страховика про те, що об`єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним.
       З огляду на зазначені норми закону та ту обставину, що відповідач ПрАТ «СК Юнівес» підтвердив наявність полісу №АК/0603893, виданим ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» 15 серпня 2016 року, колегія суддів приходить до висновку, що саме ПрАТ «СК Юнівес» повинно було здійснити страхову виплату ОСОБА_3 .
Частиною першою статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Дії осіб, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), визначені у статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування (частина перша статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Вказаною нормою також визначено вимоги до змісту та необхідних додатків до заяви про страхове відшкодування.
       Відповідно до п. 34-1, 34-2 ст. 34 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.
       Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.
       Згідно з п.36-1 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
       Як вбачається з матеріалів справи, страховик ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» своїх обов`язків не виконав, та протягом 2-х робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, не розпочав її розслідування.
       Відповідно до п. 36.5. ст. 36 Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
       З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду, що з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ЮНІВЕС" на користь ОСОБА_3 слід стягнути 100 000 гривень 00 коп. страхового відшкодування, 15 432 гривень 88 коп. пені, 5 200 гривень 00 коп. інфляційних витрат, 1 454 гривень 79 коп. 3% річних.
       Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
       Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
       Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.
       При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
       У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі
№ 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
       Встановивши, що вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_3 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача ОСОБА_1 , перевищує стягнутий на користь позивача розмір страхового відшкодування, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 як винної особи на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром завданих збитків та стягнутим страховим відшкодуванням.
       Верховний Суд в постанові від 13 травня 2019 року (справа №522/538/17) прийшов до аналогічних висновків.
       Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
       Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
       Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
       Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
       При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
       Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на те, що висновки експертного автотоварознавчого дослідження №5512 від 21.05.2017 року та №6543 від 16 травня 2018 року є неналежними та недопустимими доказами по справі, оскільки такі були проведені за відсутності ОСОБА_1 та виконані з порушенням «Методики проведення авто товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів».
       Згідно з ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Відповідно до ст. 110 ЦПК України  висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
       Колегія суддів вважає, що висновки надані стороною позивача є належними та допустими доказами, та в сукупності з іншими матеріалами справи підтверджують позовні вимоги. Разом з тим, відповідачем не надано належних доказів на спростування висновків експертного дослідження.
       Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
       Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (в тому числі якщо така шкода завдала смерть фізичної особи), завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується шкода, у тому числі якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
       Оскільки сам факт дорожньо-транспортної пригоди сторонами не оспорюється та підтверджується постановою Франківського районного суду м. Львова від 10 липня 2017 року, якою ОСОБА_1 визнано винним, проте провадження закрито у зв`язку з закінченням строків, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 слід стягнути 36 477 гри. 04 коп. різниці між фактичним розміром завданих збитків та страховим відшкодуванням.
       Щодо вимог ОСОБА_3 про стягнення на його користь 10 000 грн. моральної шкоди, то колегія суддів приходить до наступного висновку.
       Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
       В постанові Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
       Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
       Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 ст. 23 ЦК України).
       Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
       Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.
       Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
       При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.
       Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.
       Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
       Колегія суддів аналізуючи причини та спосіб завдання моральної шкоди позивачу, визначаючи характер, глибину душевних страждань, зважаючи на вимоги розумності та справедливості, вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 10 000  гривень.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Керуючись ст. ст. 367,368, п.1.ч.1 ст.374,375,381,382,384 ЦПК України, суд-

п о с т а н о в и в :

       апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ЮНІВЕС" – залишити без задоволення.
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
       Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2020 року – залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
       Повний текст постанови складено 28 липня 2021 року.

Головуючий :                                                         Ванівський О.М.

Судді:                                                                        Цяцяк Р.П.

                                                                       Шеремета Н.О.