ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
09 вересня2021 року                                                                              
м. Київ                                                          
справа № 755/3379/15
провадження №51-1753км21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча                                                     ОСОБА_1 ,
судді:                                                             ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
 
секретар судового засідання                             ОСОБА_4 ,
учасники  судового провадження:
прокурор                                                                   ОСОБА_5 ,
захисник                                                                  ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 на вирок Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року та захисника  ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2019 року та вирок Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 рокув кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014100040015429, стосовно 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Нова Жадова Сторожинецького району Чернівецької області, проживає в АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі – КК України),      та 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в с. Мошурів Тельнівського району Черкаської області, проживає в АДРЕСА_2 ,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289 КК України.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їхподали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та суворість призначеного покарання, виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі – Суд) про зміну вироку суду апеляційної інстанції стосовно нього. Просить не призначати йому додаткового покарання у виді конфіскації майна, яке за санкцією ч. 2 ст. 289 КК України не є обов`язковим, та звільнити його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням.
Свою вимогу засуджений мотивує тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що він мав умисел лише на грабіж потерпілого і не мав корисливого інтересу, пов`язаного із заволодінням автомобілем, що підтверджується відсутністю доказів  щодо наявності в нього наміру отримати в майбутньому особисту вигоду за рахунок цього автомобіля. 
Зазначає, що суд апеляційної інстанції не повною мірою врахував  ступінь тяжкості вчинених злочинів, конкретні обставини провадження, його неактивну роль у злочинах та дані, що характеризують його особу, а саме те, що він має на утриманні неповнолітнього сина, щиро розкаявся, не чинив спроб ухилення від слідства та суду, не оспорював у суді фактичних обставин провадження та вживав усіх заходів для відшкодування спричинених збитків.
Указує, що суд безпідставно не врахував йому на підставі ч. 5 ст. 72 КК України строк перебування під вартою з 20 листопада 2014 року по 27 листопада 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У касаційній скарзі захисникОСОБА_9 , посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, виклав вимогу до Суду про скасування судових рішень стосовноОСОБА_7 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Свої доводи захисник мотивує тим, що суд першої інстанції визнав факт доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, лише за неповними показаннями обвинуваченого за цим епізодом, допитавши його формально, без повного встановлення та перевірки обставин, які підлягають дослідженню навіть при розгляді провадження в порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України). Посилається на те, що   ОСОБА_7 у судовому засіданні під впливом тривалого розгляду судової справи визнав вину в повному обсязі, проте продовжував заперечувати вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб, мотивуючи це ексцесом виконавця. Вважає, що  ОСОБА_7 підлягав виправданню за цим епізодом.
Вказує на відсутність доказів щодо наявності в ОСОБА_7 особистогокорисливого мотиву щодо заволодіння автомобілем потерпілого та майном, яке знаходилось у його салоні, що виключає застосування додаткового покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді конфіскації майна. 
Зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував  ОСОБА_7 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України строку перебування під вартою з 20 листопада 2014  року по 27 листопада 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вважає, що апеляційний суд не взяв до уваги конкретних обставин провадженнята даних, що характеризують особу ОСОБА_7 , у тому числі наявності тяжкого хронічного захворювання, інвалідності, та дійшов необґрунтованого і передчасного висновку про неможливість виправлення   ОСОБА_7  без ізоляції від суспільства. 
 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2019 року      ОСОБА_7 засудженодо покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 186 КК України – на строк 4 роки, за ч. 2 ст. 289 КК України – на строк 5 років, за ч. 1 ст. 263 КК України – на строк 3 роки, а на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України     ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу. 
Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 , судових рішень стосовно якого в касаційному порядку не оскаржено.
За вироком Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 рокуапеляційну скаргу прокурора задоволено, вирок суду першої інстанції скасовано в частині призначеного покарання та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 186 КК України – на строк 4 роки, за ч. 2 ст. 289 КК України – на строк 5 років з конфіскацією майна, за ч. 1 ст. 263 КК України – на строк 3 роки, а на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна. В іншій частині вирок залишено без зміни.
ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, діючи за попередньою змовою, групою осіб, застосовуючи насильство, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, відкрито викрав чуже майно та повторно незаконно заволодів транспортним засобом за встановлених у вироку обставин.
Так,   ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 та не встановлена досудовим розслідуванням особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, реалізуючи спільний злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого в момент заподіяння, розподіливши між собою злочинні ролі, умовили свою знайому ОСОБА_10 домовитися про зустріч із ОСОБА_11 10 листопада 2014 року о 01:00 на вул. Каунаській у м. Києві між будинками № 4 та АДРЕСА_3 , на що останній погодився і близько 00:50 прибув на автомобілі марки «Тойота Ленд Крузер Прадо» (д.н.з. НОМЕР_1 ) за вказаною адресою. ОСОБА_7 спостерігав за прилеглою територією з метою попередження співучасників про небезпеку, а  ОСОБА_8 та не встановлена досудовим розслідуванням особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, підійшли до потерпілого та з метою подолання волі до опору завдали удари руками та ногами по різним частинам тіла ОСОБА_11 , унаслідок чого він упав на асфальт. У цей момент до злочинних дій вищевказаних осіб приєднався ОСОБА_7 . Подолавши волю до опору з боку потерпілого, продовжуючи реалізовувати злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 завдали ще декілька ударів потерпілому ОСОБА_11 , після чого обшукали кишені його одягу, звідки витягли ключі від автомобіля «Тойота Ленд Крузер Прадо», а також відкрито заволоділи майном та грошовими коштами ОСОБА_11 на загальну суму 13 500 грн.
Надалі ОСОБА_7 зник з місця вчинення кримінальних правопорушень на власному автомобілі марки «Рено Логан» (д.н.з. НОМЕР_2 ) разом з ОСОБА_12 , а не встановлена досудовим слідством особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, реалізуючи спільний із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, підійшла до автомобіля марки «Тойота Ленд Крузер Прадо» (д.н.з. НОМЕР_1 ) зеленого кольору, за допомогою ключа запустила двигун та з місця вчинення кримінального правопорушення зникла.
Крім того, у не встановлений досудовим слідством час, у не встановленому досудовим слідством місці ОСОБА_7 без передбаченого законом дозволу придбав атипову короткоствольну гладкоствольну вогнепальну зброю, придатну для здійснення пострілів, та незаконно зберігав її при собі, маючи можливість безперешкодно нею користуватися. 
20 листопада 2014 року близько 16:20 під час огляду місця події у приміщенні закладу швидкого харчування «Челентано» на вул. Ревуцького, 38/1 у м. Києві із сумки, яка належить ОСОБА_7 , працівниками поліції виявлено та вилучено: атипову короткоствольну гладкоствольну вогнепальну зброю, придатну для здійснення пострілів; 3 пістолетні патрони «СОВА П» калібру 9 мм P.A., споряджені гумовою кулею «несмертельної дії», які до боєприпасів не відносяться, виготовлені промисловим способом, придатні до стрільби; 3 патрони з маркуванням «9 мм P.A. Knall» та «9 мм», які відносяться до боєприпасів до вогнепальної зброї калібру                     9 мм P.A., виготовлені саморобним способом, до стрільби придатні.
 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні засуджений і захисник підтримали касаційні скарги, прокурор просив залишити судові рішення без зміни, а касаційні скарги – без задоволення.
 
Мотиви Суду
Щодо меж перегляду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України Судперевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Якщо задоволення скарги дає підстави для прийняття рішення на користь інших засуджених, від яких не надійшли скарги, суд касаційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Висновки суду щодо доведеності винуватості   ОСОБА_7 і правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 і ч. 1 ст. 263 КК України у касаційних скаргах не оскаржуються.
Щодо кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 289 КК України та розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України
Доводи у касаційних скаргах засудженого та захисника про безпідставну кваліфікацію дій   ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК України є необґрунтованими. 
Заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб має місце у випадках, коли дві особи і більше заздалегідь, тобто до початку виконання  дій, які становлять об`єктивну сторону злочину, домовилися про спільне його вчинення, незалежно від того, хто з них керував цим засобом (п. 16 постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті»).
З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції встановив, що узгоджені дії співучасників були спрямовані на досягнення єдиного умислу, а саме заволодіння майном потерпілого, яке він має при собі, і дії невстановленої особи не вийшли за межі попередніх домовленостей групи. 
Зокрема,     ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що він разом з  ОСОБА_12 та іншим своїм знайомим, попередньо домовившись, побили ОСОБА_11 та викрали його автомобіль, а також шкіряну сумку з особистими речами (т. 5, а.п. 28). Ці його показання підтвердив обвинувачений ОСОБА_13 .
Суд першої інстанції визнав показання обвинувачених послідовними, логічними і такими, що не викликають сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченими змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності їх позиції. Тому підстав для виправдання обвинувачених у суду не було.
Таким чином, суд першої інстанції на підставі досліджених доказів, а саме показань обвинувачених у судовому засіданні, дійшов обґрунтованого висновку, що обвинувачені вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України, з корисливих мотивів.
Ураховуючи те, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_14 у повному обсязі визнали свою вину у вчиненні інкримінованих їм органом досудового слідства кримінальних правопорушень за обставин, викладених в обвинувальному акті, прокурор також не оспорював фактичних обставин провадження, суд першої інстанції, встановивши, що учасники судового провадження, у тому числі обвинувачені, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються. 
Порушень вимог кримінального процесуального закону внаслідок розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, про що йдеться в касаційній скарзі, Судом не встановлено.
Щодо застосування ст. 75 КК України та призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна 
Згідно з положеннями статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Як убачається з матеріалів провадження, суд апеляційної інстанції, постановляючи вирок стосовно   ОСОБА_7 , дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Також згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином умотивовано. 
За матеріалами провадження суд першої інстанції, призначаючи покарання  ОСОБА_7 , послався у вироку на те, що хоча обвинувачений і вчинив три тяжких злочини, проте він повністю визнав свою винута щиро розкаявся, раніше не судимий у порядку ст. 89 КК України, характеризується позитивно, одружений і має на утриманні неповнолітню дитину, обставин, що обтяжують покарання, не встановлено. 
Установивши зазначені обставини, суд першої інстанції визнав за можливе призначити   ОСОБА_7 покарання, мінімальне за санкціями відповідних статей та без конфіскації майна за ч. 2 ст. 289 ККУкраїни, і звільнив останньогонапідставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора, визнав необґрунтованим рішення суду першої інстанції пропризначення обвинуваченим покарання із застосуванням ст. 75 ККУкраїни та дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання не відповідає вимогам закону та суперечить приписам ст. 65 КК України. 
Як правильно вказаву вироку апеляційний суд, суд першої інстанції не надав належної оцінки конкретним обставинам вчинення     ОСОБА_7  кримінальних правопорушень, які згідно зі ст. 12 КК Українивіднесено до категорії тяжких злочинів, даним про особу ОСОБА_7 , який в силу ст. 89 КК України не судимий, на момент вчинення злочинів офіційно не працевлаштований, вчинив умисні злочини з метою власного збагачення, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність обвинуваченого та спростовує висновок суду першої інстанції про можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Виходячи з аналізу наведених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення  ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства є неможливим. 
На думку Суду, відповідно до положень статей 50, 65 КК України з урахуванням конкретних обставин провадження, а саме вчинення   ОСОБА_7 злочинів із користі, за попередньою змовою групою осіб, із застосуванням насильства, що теж свідчить про підвищену небезпеку, а також даних про особу засудженого покарання, призначене   ОСОБА_7 апеляційним судом, яке слід відбувати реально, відповідає загальним  засадам його призначення, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. 
Ураховані судом першої інстанції обставини у цьому конкретному випадку не є такими, які б давали підстави для звільнення  ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, а є лише підставою для призначення мінімального покарання, передбаченого санкціями статей обвинувачення.
Що стосується призначення  ОСОБА_7 додаткового покарання, яке не є обов`язковим за санкцією ч. 2 ст. 289 КК України, то з урахуванням того, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про вчинення обвинуваченим злочину за ч. 2 ст. 289 КК України з корисливих мотивів, а суд апеляційної інстанції скасував застосування стосовно ньогоположень ст. 75 КК України, за якими додаткове покарання у виді конфіскації майна не застосовується (ст. 77 КК України), доводи в касаційних скаргах про безпідставне призначення   ОСОБА_7 вказаного додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 289 КК України, є необґрунтованими.
Щодо застосування ч. 5 ст. 72 КК України
Водночас доводи в касаційних скаргах про незастосування судами першої та апеляційної інстанцій закону України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, а саме ч. 5 ст. 72 КК України, є слушними.
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України в резолютивній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначається, у тому числі, й рішення про залік досудового тримання під вартою.
З матеріалів провадження вбачається, що   ОСОБА_7 і  ОСОБА_15 затримано в порядку ст. 208 КПК України 20 листопада 2014 року о 16:00 (т. 2, а.п. 25); ухвалами слідчого судді від 21 і 22 листопада 2014 року стосовно обвинуваченихзастосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Цей захід було змінено під час судового розгляду кримінального провадження 27 листопада 2015 року на домашній арешт (т. 3, а.п. 46).
Проте при призначенні покарання суди першої та апеляційної інстанцій не зарахували обвинуваченим строку попереднього ув`язнення з 20 листопада 2014 року по 27 листопада 2015 року. 
Згідно зі змінами, внесеними до ч. 5 ст. 72 КК України Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі – Закон № 838-VIII), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. 
Застосування вказаної норми скасовано у зв`язку зі змінами, внесеними до ч. 5 ст.  72 КК України Законом України від 18 травня 2017 року № 2046-VIII«Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення», що набрав чинності 20 червня 2017 року, згідно з якими попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 72 КК України.
Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Оскільки   ОСОБА_7 і  ОСОБА_14 вчинили злочини у 2014 році, то при зарахуванні їм попереднього ув`язнення в строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону № 838-VIII.
Така позиція Суду узгоджується і з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 (провадження № 13-31кс18), згідно з яким якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону  № 838-VIII.
З огляду на викладене, ураховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ч. 1 ст. 412 КПК України) та неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосували закону, який підлягав застосуванню (п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України), відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України є підстави для зміни судових рішень у цій частині стосовно     ОСОБА_7 та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України стосовно  ОСОБА_15 і зарахування їм на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону № 838-VIII) у строк покарання строку попереднього ув`язнення за період з 20 листопада 2014 року по 27 листопада 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, у зв`язку із чим касаційні скарги засудженого  ОСОБА_7 та захисника  ОСОБА_6  підлягають частковому задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд 
ухвалив:
 
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6  задовольнити частково.
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2019 року та вирок Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року стосовно  ОСОБА_7 та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України стосовно  ОСОБА_8  змінити. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року                            № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» зарахувати засудженим  ОСОБА_7 та  ОСОБА_16 у строк покарання строк попереднього ув`язнення за період з 20 листопада 2014 року по 27 листопада 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В іншій частині судові рішення стосовно  ОСОБА_7 та  ОСОБА_15 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                                                             ОСОБА_3