Справа № 136/1721/20
Провадження № 22-ц/801/1103/2021
Категорія: 46
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2021 року	Справа № 136/1721/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 18 березня 2021 року, ухвалене суддею Липовецького районного суду Вінницької області Кривенком Д.Т.,
ВСТАНОВИВ:
В листопаді 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (далі ПрАТ «УПСК») про відшкодування шкоди, заподіяною смертю потерпілого. 
Позовна заява мотивована тим, що 23.10.2019 близько 10 год. 00 хв. по вул. Миру в с. Вахнівка, Вінницької обл. відбулась ДТП за участю автомобіля «ІVECO MAGIRUS 440 ET», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 та пішохода ОСОБА_3 , в результаті якої пішохід ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, від яких померла. Позивач являється чоловіком загиблої ОСОБА_3 , а тому у зв`язку з її смертю позивачу спричинена значна та непоправна шкода.
Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 на момент вчинення ДТП була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АО 3911297, що діяв станом на дату заподіяння такої.
Позивач вказує, що за фактом настання даної ДТП 23.10.2019 було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019020000000441 з кваліфікацією по ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування. 29.07.2020 слідчим було повідомлено про підозру ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
На даний час, у даному кримінальному провадженні проводяться судові засідання. В ході проведення розслідування страхового випадку відповідачем не здобуто, і відповідно не надано позивачу жодних доказів, які б підтверджували той факт, що позивачу спричинена шкода внаслідок непереборної сили або внаслідок умислу потерпілого. Також підтвердженням того, що шкода не заподіяна внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого є той факт, що кримінальне провадження розслідується за статтею 286 КК України, як дорожньо-транспортна пригода, і жодних підстав для перекваліфікації немає. 
ОСОБА_1  зазначає, що так як відповідальність водія за спричинену шкоду третім особам застрахована, позивач вирішив відновити своє порушене право шляхом одержання грошової компенсації за спричинену шкоду у вигляді страхового відшкодування саме від відповідача. 
Позивач вказує, що смерть дружини призвела моральних страждань, які полягають у порушені звичного порядку життя, душевних стражданнях, погіршенням здоров`я, став неврівноваженим, що призвело до депресії, втрати сну і апетиту. За наведених обставин, позивач просив стягнути на свою користь з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 7600 грн.
Також, обґрунтовуючи позовні вимоги  ОСОБА_1 вказує на те, що він у відповідності до п.2 ч.1 ст. 1200 ЦК України має право на відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю годувальника, оскільки мав право на одержання утримання від годувальника, як її чоловік, який на день смерті досяг пенсійного віку. 
Згідно ч.27.2 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  розмір шкоди становить 150228,00 гривень (36 мінімальних заробітних плат на день настання страхового випадку), яку він просить стягнути з відповідача. 
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з позовом. 
Відповідач подав до суду відзив на позов, в якому вказує на безпідставність та не обґрунтованість позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що на даний час кримінальне провадження відносно  ОСОБА_2 ще не закінчено, та відповідно, ще не з`ясовано обставин вчинення ДТП; не здійснено оцінки технічних можливостей уникнення ДТП, а тому позов є передчасним. Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів перебування позивача на утриманні у своєї дружини ОСОБА_3 , а саме доходи за попередній рік. Встановлені ч. 2 ст. 1200 ЦК України умови відшкодування утриманцям шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, не передбачають здійснення розрахунку страхового відшкодування із застосуванням мінімальної заробітної плати у випадку відсутності легальних джерел доходів у потерпілого. Вказує, що стаховик призупинив строк для прийняття рішення щодо здійснення страхового відшкодування на підставі абз. 4 п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 18 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В якості основних доводів посилається на те, що висновки суду про те, що єдиним доказом настання цивільно-правової відповідальності є вирок суду із встановленням вини особи, є помилковим , адже заперечить ч.2 ст. 1188 ЦК України. Вказує, що відсутність вироку відносно ОСОБА_2 не є підставою для звільнення останнього від цивільно-правової відповідальності.
Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надходило.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду не відповідає. 
       Судом першої інстанції встановлено, що 23.10.2019 близько 10 год. 00 хв. по вул. Миру в с. Вахнівка, Липовецького району Вінницької області відбулось ДТП, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Iveco Magirus 440 ЕТ» д.н.з. НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 .
Внаслідок ДТП від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, у віці 58 років (а. с. 19, 20-21).
Позивач є чоловіком загиблої. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, дружина позивача ОСОБА_3 06.11.1985 зареєструвала шлюб з позивачем ОСОБА_1 .. Після укладення шлюбу дружина змінила своє дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_3 » (а.с. 25).
Позивач є пенсіонером, що також підтверджується копією посвідчення Серії НОМЕР_2 від 07.02.2017 (а.с. 30).
За фактом настання ДТП внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019020000000441 за ст. статті 286 Кримінального кодексу України та розпочато досудове розслідування.
З приводу ДТП водія ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (а.с. 14-17).
Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія застрахована у ПрАТ «УПСК» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АО 3911297, який діяв на момент ДТП станом на 23.10.2019 (а.с. 18).
З листа ГУ ДПС у Вінницькій області слідує, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , за період з 1 кварталу 2018 по 4 квартал 2019 отримувала доходи (а.с. 69).
Відповідно до відомостей про застраховану особу ОСОБА_3 від 18.02.2021, за звітний 2000 рік вона отримала від Селянського (фермерського) господарства "Нива" 180 грн. (а.с. 97). 
З Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 та характеристики вбачається, що померла проживала разом із своїм чоловіком у власному будинку за одною адресою. Джерело доходів пенсія та орендна плата за дві земельні частки (паї) (а.с. 94-95).
Як вбачається із матеріалів справи, як на момент звернення до суду із позовом, так і на час розгляду справи відповідач виплату страхового відшкодування в зв`язку з втратою годувальника на користь позивача не здійснив.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову  ОСОБА_1 , свій висновок мотивував тим, що кримінальне провадження ще не закінчилося та, відповідно, ще не з`ясовано обставин вчинення ДТП; не здійснено оцінки технічних можливостей уникнення ДТП, а тому позов до ПрАТ «УПСК», як до особи, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність водія ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення вищезазначеної ДТП, є передчасним.
Крім того, судом вказано, що ПрАТ «УПСК» не вчинило жодних дій, що свідчили б про порушення установленого ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку прийняття страховиком рішення про здійснення страхового відшкодування рішення про здійснення страхового відшкодування Страховиком буде прийнято з врахуванням положення абз. 4 п. 36.2 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
З таким висновком не погоджується апеляційна інстанція, оскільки матеріали справи містять докази на підтвердження заявлених позовних вимог. 
Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з яким, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
Згідно з положеннями ч.ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС від 23.09.2020 у справі № 199/1100/19.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Доказів непереборної сили або умислу померлої під час вчинення ДТП матеріали справи не містять.
За фактом ДТП до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено кримінальне провадження № 12019020000000441 та  29.07.2020 старший слідчий повідомив ОСОБА_2 про підозру у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
В повідомлені про підозру зазначено, що у висновку експертизи № 230 від 07.04.2020, встановлено, що порушення ОСОБА_2 вимог п.п. 10.1, 10.9 ПДР України знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками ДТП у вигляді спричинення смерті ОСОБА_3 .
Тобто вказані документи містять інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.
Відсутність вироку суду відносно ОСОБА_2 не звільняє його від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, апеляційний суд вважає, що відповідач незаконно зупинив виплату страхового відшкодування.
Про це свідчить також і позиція МТСБ України, викладена у п. 1 протоколу Президії МТСБ України № 153 від 27 квітня 2006 року, згідно якого постанова суду про накладення адміністративного стягнення не може розглядатися страховиком як єдиний і обов`язковий доказ існування підстав для притягнення особи, відповідальність якої застрахована, до цивільно-правової відповідальності. Цей документ суду має оцінюватися страховиком на рівні з іншими документальними доказами. Відсутність такого документа не може свідчити і про відсутність страхового випадку. На підставі зазначеного страховик має право прийняти рішення щодо виплати страхового відшкодування без наявності рішення суду про притягнення до адміністративної відповідальності особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована.
Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, що відповідальність водія застрахована у ПрАТ «УПСК» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АО 3911297, який діяв на момент ДТП станом на 23.10.2019.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що відсутність у матеріалах справи доказів притягнення  ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності не може свідчити про відсутність страхового випадку та відсутності підстав для відшкодування ПрАТ «УПСК» завданої позивачу шкоди, оскільки цивільно-правова відповідальність  ОСОБА_2 була застрахована цією страховою компанією.
Крім того, відповідачем не подано жодного доказу на підтвердження відсутності своєї вини, яка презюмується, згідно із ст. 1166 ЦК України.
З урахуванням наведеного, матеріали справи містять належні та допустимі докази наявності підстав для відшкодування відповідачем шкоди, у зв`язку із вчиненням ОСОБА_2 дорожньо-транспортної пригоди 23.10.2019.
Спірні правовідносини в справі регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).
Відповідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката) (ч. 1 ст. 990 ЦК України).
У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до ст. 36 закону, та не позбавлений можливості за відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування. 
Така правова позиція відповідає позиції ВС, викладеній у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 748/1893/18, постанові ВП ВС від 11 грудня 2019 року справі № 465/4287/15.
Слід зауважити, що обов`язок щодо звернення до страховика про виплату страхового відшкодування установлений законом для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. 
Факт настання страхового випадку ніким у справі не оспорюється та зафіксований правоохоронними органами.
Станом на час розгляду справи у суді страхове відшкодування потерпілому страховиком не виплачено.
Розмір страхової виплати чоловіку померлої (позивачу) складається із відшкодування шкоди заподіяної смертю потерпілого та моральної шкоди.
Заперечуючи проти страхового відшкодування, відповідач, всупереч ст. 81 ЦПК України, не надав до суду договору страхування для встановлення ліміту відповідальності страховика по страховим відшкодуванням.
Порядок та умови здійснення страхового відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, передбачений ст. 27 Закон № 1961-IV.
Відповідно до абз. 1 ч.1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.
Згідно з п.2 абз. 2 ч.1 ст. 1200 ЦК України шкода відшкодовується чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.
Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.
Відповідно до п. 2 ст. 22.1 Закону України № 1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до умов даного виду страхування, зокрема, ст. 23 Закону України № 1961-IV, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Ст. 27 Закону України № 1961-IV, п.27.2 Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ЦК України кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, який проживав однією сім`єю із дружиною.
Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд вважає, що оскільки ОСОБА_1 на день смерті ОСОБА_3 , мав право на утримання від своєї дружини, яка за життя мала легальні доходи, що підтверджується наявними матеріалами справи (а.с.69), а тому відповідно до ст. 1200 ЦК України, він має право на отримання відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілої в розмірі 150 228,00 гривень, що складає 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
На вказані обставини справи суд першої інстанції уваги не звернув, не дав цьому належної правової оцінки, неправильно застосував норми матеріального права до виниклих правовідносин, а тому дійшов помилкового висновку, що позов ОСОБА_1 є передчасним. 
Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд апеляційної інстанції враховує наступне.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АРК, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Положеннями ч. 2 ст. 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Системний аналіз і тлумачення зазначених норм права вказує, на те, що особа, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, повинна нести відповідальність за моральну шкоду, спричинену смертю потерпілого, завдану таким джерелом, незалежно від наявності її вини.
Відповідно до ч. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Отже, виплата за моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, становить 50 076,00 грн. (12 міс. * 4173,00 грн.), оскільки ДТП сталось 23.10.2019, згідно ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2019 рік» - мінімальний місячний розмір заробітної плати становить 4 173,00 грн.
Позивачем, який внаслідок ДТП втратив близьку людину - дружину, належними та допустимими доказами обґрунтовано розмір моральної шкоди - 50 076,00 грн., який відповідає вимогам ст. 27.3 та 27.4 Закону України № 1961-IV, а відтак позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають до задоволення.
За таких обставин, вимоги позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є обґрунтованими. В свою чергу, відповідач не довів належними та допустимими доказами, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність ПрАТ «УПСК», тому з відповідача має бути стягнута моральна та матеріальна шкода, незалежно від результатів досудового розслідування чи кримінального провадження.
Наведені в апеляційній скарзі доводи впливають на правильність прийнятого судом рішення та спростовують висновки суду.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно з`ясував обставини справи, його висновки не відповідають її обставинам, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про задоволення позову в повному обсязі.
Поряд з цим, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, відповідно підлягають вирішенню питання розподілу судових витрат.
Згідно з частиною 1, 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Положеннями ч. 6 ст. 141 кодексу визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Позивач звернувся до суду із позовними вимогами майнового характеру на загальну суму 200 304,00 грн, які апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, задовольняє в повному обсязі.
Оскільки позивач за подачу позову до суду першої інстанції та за подачу апеляційної скарги був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 5 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути судові витрати, а саме судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції в розмірі 2003,04 грн та судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в сумі 3004,56 грн.
Оцінюючи підстави для стягнення та розмір витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає  наступне. 
Ч.1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3).
Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 в справі №826/1216/16.
З матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_1 правова допомога надавалася Адвокатським об`єднанням «Автопоміч» згідно договору про надання професійної правової допомоги від 15.10.2020 (а.с.34-37) адвокатом Лабиком Р.Р. та довіреності на представництво по факту вищевказаної ДТП від 20.11.2019 (а.с. 42-43).
Під час подачі позовної заяви позивачем наведений попередній розрахунок суми судових витрат та вказано, що на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді першої інстанції очікує понести до 15 000,00 грн.
Крім того, встановлено, що позивачем разом із позовною заявою надано до суду заяву на продовження строку надання доказів сплати судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги на підставі ч. 2 п. 8 ст. 141 ЦПК України (а.с.48).
Проте, ні до закінчення судових дебатів у справі, ні протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, стороною позивача не надано до суду доказів на підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт у суді першої інстанції, кількості затраченого на них часу та їх вартості. Також, відсутні документи, зокрема квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший документ, які б свідчили про фактичну оплату послуг адвоката.
Таким чином, витрати на правову допомогу, яка була надана позивачеві в ході підготовки позовної заяви та її розгляду у суді першої інстанції є недоведеними та не можуть бути включені до розподілу витрат за результатами розгляду скарги в апеляційному суді.
Що стосується судових витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, слід зазначити наступне.
Судові витрати, які скаржник поніс у зв`язку із розглядом справи у апеляційному суді, становлять 3 000 грн., про що зазначено у апеляційній скарзі.
Скаржником разом із скаргою надано детальний розрахунок робіт від 13.04.2021 (а.с. 142); акт виконаних робіт від 14.04.2020 із описом наданих робіт (а.с. 145) та рахунок-фактура на оплату таких послуг на суму 3 000,00 грн. (а.с. 143-144).
Витрати на професійну правничу допомогу на суму 3 000,00 грн. в апеляційному суді із врахуванням витраченого часу на їх надання, колегія суддів вважає співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критеріям реальності таких витрат, розумності їх розміру.
Підстав для зменшення розміру суми цих витрат немає, оскільки ПрАТ «УПСК» не надала доказів того, що ці витрати не є співмірними зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на їх виконання, обсягом наданих послуг, ціною позову або значенням справи для сторін, як передбачено частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Враховуючи результати розгляду справи та витрати на професійну правничу допомогу, що були надані позивачу у ході підготовки та розгляду апеляційної скарги, слід покласти на відповідача у розмірі 3 000,00 грн. 
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір аліментів за 6 місяців (п. 3 ч. 1 ст. 176 ЦПК України), становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).
Керуючись ст.ст. 376, 381, 382-384, п. 2 ч. 3 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,  -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 18 березня 2021 року скасувати. 
Позов  ОСОБА_1  - задовольнити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника в розмірі 150 228,00 гривень.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяною смертю фізичної особи в розмірі 50 076,00 гривень.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь держави судовий збір в розмірі 5007,60 гривень. 
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 гривень. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та відповідно до вимог п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 05 липня 2021 року.    

Головуючий                                                               М.М. Якименко

Судді                                                                          О.В. Ковальчук

                                                                               Т.М. Шемета