КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
факс 284-15-77 e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 755/18200/20 Апеляційне провадження № 22-ц/824/8128/2021	Головуючий у суді першої інстанції - Галаган В.І. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
23 червня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                         Оніщук М.І.,
судді                                              Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,
секретар                                        Ющенко Я.М.,
за участю:
представника позивача              ОСОБА_10.,       
відповідача                                   ОСОБА_1 ,
представника відповідача         ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Центр надання адміністративних послуг Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просив: визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог вказував, що він, треті особи та відповідач зареєстровані за адресою вказаної квартири. Однак відповідач, яка є сестрою позивача, не проживає за адресою реєстрації з 2006 року. Фактично, станом на день звернення позивача з даним позовом до суду в квартирі проживає позивач та треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . З 2006 року відповідач не проживає у зазначеній квартирі, будь-яких витрат на утримання квартири не несе, в квартирі не з`являється, речей відповідача в квартирі немає. Відповідач добровільно залишила житло, позивач вимушений нести тягар утримання квартири та сплачувати заборгованість за житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим змушений вернутись з даним позовом до суду.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.12.2020 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с. 40-44).
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував факту відсутності в нього іншого житла, окрім кв. АДРЕСА_1 , та здійснення ним у регулярному порядку оплати житлово-комунальних послуг по спірній квартири.
Також, зазначає, що призначивши справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд першої інстанції не повідомив його належним чином про відкриття провадження у справі, чим, як наслідок, позбавив його можливості надати свої заперечення щодо позову.
При цьому, у порушення вимог процесуального закону, при вирішенні питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, не врахував обсягу та характеру наявних у справі письмових доказів, що вимагали своєї перевірки, та значення для відповідача цієї справи (а.с. 49-53).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.04.2021 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито провадження у справі та надано строк для подання відзиву (а.с. 71, 72).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17.05.2021 року справу призначено до розгляду.
У судовому засіданні відповідач та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Представник позивача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.
Треті особи у судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності третіх осіб, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, які не з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підставі Ордеру № 65182 від 13.07.1962 року ОСОБА_7 та члени його родини: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , отрималитрикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з паспортними даними та Витягом з реєстру територіальної громади м. Києва в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано:  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . 
За даними Актів від 09.01.2020 року, 20.05.2020 року, 04.09.2020 року, посвідчених ЖЕД № 404, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_2 , фактично за вказаною адресою не проживає. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за відсутності будь-яких поважних причин, відповідач, не проживає у спірній квартирі з січня 2020 року, не веде нарівні із позивачем спільне господарство, що, відповідно, порушує право позивача, який одноособово несе тягар матеріального утримання спірного нерухомого майна.
Колегія суддів не може погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.
У силу ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутності поважних причин такого непроживання.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Отже при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням слід встановити, скільки часу відповідач не проживає у спірному приміщенні; які існують поважні причини його не проживання у жилому приміщенні понад шість місяців.
Таким чином, на позивача покладено тягар доказування тих обставин, що відповідач не проживає у спірному жилому приміщенні понад шість місяців до моменту звернення до суду із позовом. 
У свою чергу, відповідач, має належним чином довести, що непроживання у спірному житлі понад шість місяців зумовлено поважними причинами.
Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Крім того, слід зазначити,  що у відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.
Однак, незважаючи на відсутність у матеріалах справи будь-яких належних доказів, які б підтверджували факт отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, суд першої інстанції поклав в основу свого рішення лише докази, надані позивачем, не встановивши, при цьому, обставин поважності непроживання відповідача у спірній квартирі, а також наявності чи відсутності інтересу останнього до квартири.
Натомість, як встановлено судом апеляційної інстанції, у тому числі й з пояснень учасників справи, підставою для тимчасового не проживання відповідача у спірній квартирі слугувала об`єктивна неможливість проживання ОСОБА_1 зі своєю сім`єю у спірній квартирі, адже остання має три кімнати - окрему, де проживала мати сторін, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дві суміжні - в одній з яких проживав позивач зі своєю сім`єю. 
Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідач не втрачала інтерес до квартири, оскільки приймала участь в утриманні майна та здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги.
При цьому, слід наголосити, що до моменту смерті матері сторін, питання непроживання та неутримання квартири відповідачем не порушувалося.
Більш того, як встановлено, спірна квартира є єдиним житлом відповідача, а квартира, в якій остання тимчасово проживає, була набута у власність її чоловіком в порядку спадкування.
Тобто, відповідач, як і позивач та треті особи, мають рівні права на передачу частини спірної квартири у власність шляхом приватизації і позбавлення такого права відповідача є неприпустимим.
 Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4ст. 10 ЦПК України  встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
 Таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її позбавлення права на житло було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Між тим, обставин, які є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування внаслідок відсутності без поважних причин понад встановлені законом строки у жилому приміщенні, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Натомість, достеменно встановлено тривалість зв'язку відповідача з квартирою та не втрату останнім інтересу до житла, яке є єдиним для нього.
Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).
Таким чином, у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2020 року - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Центр надання адміністративних послуг Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 05 липня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                      М.І. Оніщук
 
Судді                                                                                 В.А. Шебуєва
 
                                                                                            Г.В. Крижанівська