Ухвала
 
21 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 175/142/20
провадження № 61-12896ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового шлакоблочного будинку А загальною площею 65,8 кв. м, з яких житлова площа складає 29,6 кв. м, і на такі господарські будівлі та споруди: літню кухню глинобитну Б, вбиральню металеву В, погріб шлакобетонний Г, погріб шлакобетонний Д, сарай дерев`яний Е, огорожу дерев`яну № 1-2, які розташовані по АДРЕСА_1 на 1/2 частині приватизованої земельної ділянки площею 1820 кв. м, в межах згідно з планом, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії Дн № 012991, виданого 23 квітня 1997 року Новоолександрівською сільською радою згідно з рішенням від 18 лютого 1997 року № 18/6 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 352, кадастровий номер земельної ділянки 1221486200:11:009:0640.
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року - без змін.
 
31 липня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 серпня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві ОСОБА_2
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду ОСОБА_2 від 06 серпня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк до 06 вересня 2021 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків,  а саме - заявнику необхідно було подати до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу, в якій зазначити ціну позову і передбачену (передбачені) статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, а також конкретизувати вимоги касаційної скарги, вказавши правильну дату оскаржуваної постанови апеляційного суду. Заявнику також було роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.
 
Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 0306307243140, ОСОБА_1 отримала зазначену ухвалу 21 серпня 2021 року.
 
30 серпня 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду заяву про усунення недоліків, до якої долучила оригінал квитанції про сплату судового збору від 30 серпня 2021 року № 0.0.2248449322.1 і уточнену касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2021 року з додатками відповідно до кількості учасників справи. 
 
У вказаній заяві ОСОБА_1 зазначила, що ціна позову в цій справі становить 37 475,25 грн, тому розмір судового збору за подання касаційної скарги складає 1 681,60 грн. Оскільки при поданні первинної касаційної скарги вона сплатила 1 480,80 грн, то їй необхідно доплатити 200 грн судового збору. 
 
У зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_2 розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2021 року № 1742/0/226-21 зобов`язано призначити повторний автоматизований розподіл судових справ, зокрема за касаційним провадженням 61-12896ск21.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 вересня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Карпенко С. О.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) -  2 270 грн.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.
 
Як зазначила ОСОБА_1 в заяві про усунення недоліків касаційної скарги, ціна позову в цій справі становить 37 475,25 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн). Отже, справа № 175/142/20 є малозначною в силу вимог закону.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
Посилаючись на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц та постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, заявник не вказала, які саме висновки апеляційного суду в цій справі (щодо застосування якої норми права) суперечать правовим висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду. 
 
Крім того, посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який в розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.
 
Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко