Постанова
Іменем України
 
30 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 607/11728/17
провадження № 61-19672св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна, Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» Тернопільська регіональна філія, Комунальне підприємство «Земельно-кадастрове бюро»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександри Сидорівни та ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2020 року в складі судді Сливки Л. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від   23   листопада 2020 року в складі колегії суддів: Ходоровського М. В., Гірського Б. О., Бершадської Г. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С., Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» Тернопільська регіональна філія (далі - ДП «ЦДЗК» Тернопільська регіональна філія), Комунальне підприємство «Земельно-кадастрове бюро» (далі - КП «Земельно-кадастрове бюро»), про визнання недійсними та скасування договору дарування земельної ділянки, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та проектно-технічної документації земельної ділянки. 
 
Позов обґрунтовано тим, що 19 червня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір дарування 21/50 частин будинковолодіння                    на АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л. О., зареєстрований в реєстрі за № 2871. За умовами зазначеного вище договору дарування ОСОБА_3 передав позивачу безоплатно у власність 21/50 частини будинковолодіння на АДРЕСА_1 , зокрема: цегляний житловий будинок загальною площею 39,05 кв. м, надвірні будівлі: дерев`яна вбиральня, огорожа, що належали ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою тернопільської нотаріальною конторою 04 лютого 1999 року, зареєстрованого Тернопільським міським госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 10 лютого 1999 року за № 830.
 
Крім того, 19 червня 2002 року між позивачем та ОСОБА_3 укладений договір дарування земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л. О., зареєстрований в реєстрі за № 2868, відповідно до якого ОСОБА_3 передав позивачу безоплатно у власність 0,0228 га з належної ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,0414 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Вказана земельна ділянка належала ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ТР № 017671, виданого Тернопільською міською радою 17 травня 1999 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1836.
 
23 жовтня 2002 року позивачем отримано державний акт про право приватної власності на землю серії Р1 № 6658812, виданий Тернопільською міською радою народних депутатів на підставі договору дарування.
 
Звертав увагу на те, що 13 липня 2017 року під час звернення до КП «Земельно-кадастрове бюро» із заявою про виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 без врахування того, що він у 2002 році подарував позивачу частину земельної ділянки із загальної площі 414,0 кв. м - площею 228 кв. м, у 2009 році безпідставно цю ж земельну ділянку площею 228,0 кв. м, разом із іншою частино земельної ділянки площею 186,0 кв. м подарував своїй дружині ОСОБА_2 , яка 11 лютого 2016 року зареєструвала за собою право власності на земельну ділянку площею 0,0414 га за № 13288710 із кадастровим номером 6110100000:12:010:0059 в Тернопільському міському управлінні юстиції. 
 
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 є власником спірної земельної ділянки, однак позбавлений права належним чином використовувати її та розпоряджатись нею, позивач просив визнати недійсними та скасувати договір дарування земельної ділянки від 16 листопада 2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С., зареєстрованого в реєстрі за № 4364, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 лютого 2016 року за № 13288710 на земельну ділянку площею 0,0414 га, кадастровий номер 6110100000:12:010:0059 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану за ОСОБА_2 , а також проектно-технічну документацію земельної ділянки площею 0,0414 га, кадастровий номер 6110100000:12:010:0059 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 .
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22 липня 2020 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 16 листопада 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С., зареєстрований в реєстрі за № 4364. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваним договором дарування земельної ділянки від 16 листопада 2009 року порушені права та охоронювані законом інтереси позивача як власника земельної ділянки, а тому вказаний договір слід визнати недійсним.
 
Судом першої інстанції відхилені доводи відповідача щодо наявності підстав для застосування позовної давності, оскільки судом установлено, що позивач позовну давність не пропустив.
 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2020 року в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 16 листопада 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С., зареєстрований в реєстрі за № 4364 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 16 листопада 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С., зареєстрований в реєстрі за № 4364 лише в частині дарування 0,0228 га земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на АДРЕСА_1 .
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що після безоплатної передачі ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0228 га ОСОБА_3 мав право на безоплатну передачу у власність ОСОБА_2 лише земельної ділянки площею 0,0186 га, яка залишилась у його власності. Саме тому апеляційний суд вважав, що права позивача порушені лише договором дарування в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0228 га.
 
Колегія суддів визнала такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи
 
У грудні 2020 року приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С. засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині визнання недійсним договору дарування та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги.
 
Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає про неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 14 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Крім того, заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки судами не досліджено зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Додатково заявник стверджує, що на момент укладення оспорюваного договору дарування 16 листопада 2009 року у  ОСОБА_3 був належним чином виготовлений, зареєстрований, не скасований чи визнаний недійсним державний акт, що посвідчував його право власності на земельну ділянку площею 0,0414 га, з присвоєним кадастровим номером 6110100000:12:010:0059. Вказаний державний акт, а також витяг з бази даних автоматизованої системи ведення земельного кадастру виданий Тернопільською регіональною філією ДП «Центр державного кадастру» 04 листопада 2009 року надані ОСОБА_3 приватному нотаріусу Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С. для посвідчення договору дарування вказаної земельної ділянки, а тому нотаріусом правомірно посвідчено оспорюваний договір дарування земельної ділянки 
 
Також звертає увагу на те, що суди безпідставно не застосували позовну давність, адже відповідачу було відомо про існування оспорюваного договору ще в 2013 році.
 
У грудні 2020 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без врахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3234/16 та постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 310/5378/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Також ОСОБА_2 посилається, що суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі неналежних доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Крім того, заявник зазначає суди не врахували, що позивач належним чином не набув право власності на спірну земельну ділянку площею 0,228 га, оскільки для набуття у власність земельної ділянки у 2002 році, недостатньо було лише факту укладання договору дарування. 
 
На думку заявника, для виникнення такого права обдаровуваний повинен був отримати державний акт про право власності на землю затвердженого зразка, з присвоєнням кадастрового номеру. Однак, державний акт на право власності на землю, виданий на ім`я позивача 23 жовтня 2002 року не відповідає затвердженій формі, при цьому на державному акті відсутній кадастровий номер земельної ділянки.
 
Також заявник стверджує, що судова почеркознавча експертиза, висновки якої враховані судами, проведена з порушенням вимог законодавства.
 
Наполягає на пропуск позивачем позовної давності та не врахування цього факту судами.
 
У лютому 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С., в якому зазначає про безпідставність доводів заявника про те, що ОСОБА_1 станом на час укладання оспорюваного договору дарування не був власником земельної ділянки площею 0,0228 га, оскільки право власності  останнього на спірну земельну ділянку підтверджено належним чином. 
 
Натомість під час посвідчення оспорюваного договору дарування нотаріус не звернула уваги на те, що право власності ОСОБА_3 посвідчувалось дублікатом державного акта, в якому площа земельної ділянки зазначена без врахування вже подарованої землі позивачу.
 
У березі 2021 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду заяву, яка за своїм змістом є відзивом на касаційну скаргу приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С., доводи якої відповідач підтримує в повному обсязі. 
 
Зміст зазначеної вище заяви ОСОБА_2 також свідчить про те, що остання не погоджується з доводами відзиву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , на спростування яких наводить аргументі, які раніше викладені відповідачем у касаційній скарзі.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С. з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), витребувано з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області матеріали вищезазначеної цивільної справи № 607/11728/17,встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою  ОСОБА_2 , встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, арішення суду першої інстанції в нескасованій частині та постанова апеляційного суду - без змін, оскільки зазначені вище судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 19 червня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір дарування 21/50 частин будинковолодіння на АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л. О., зареєстрований в реєстрі за № 2871. За умовами зазначеного вище договору дарування ОСОБА_3 передав позивачу безоплатно у власність 21/50 частини будинковолодіння на АДРЕСА_1 , зокрема: цегляний житловий будинок загальною площею 39,05 кв. м, надвірні будівлі: дерев`яна вбиральня, огорожа, що належали ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою тернопільської нотаріальною конторою 04 лютого 1999 року, зареєстрованого Тернопільським міським госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 10 лютого 1999 року за № 830.
 
Також, 19 червня 2002 року між позивачем та ОСОБА_3 укладений договір дарування земельної ділянки на АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л. О., зареєстрований в реєстрі за № 2868, відповідно до якого ОСОБА_3 передав позивачу безоплатно у власність 0,0228 га з належної ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,0414 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташовану на території Тернопільської міської ради на АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка належала ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ТР № 017671, виданого Тернопільською міською радою 17 травня 1999 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1836.
 
Відповідно до державного акта про право приватної власності на землю серії Р1 № 6658812, виданого ОСОБА_1 23 жовтня 2002 року Тернопільською міською радою народних депутатів, встановлено, що на підставі договору дарування від 19 червня 2002 року позивачу передано у приватну власність земельну ділянку площею 228 кв. м в межах згідно із планом. Земельна ділянка розташована на території Тернопільської міської ради на АДРЕСА_1 . Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. 
 
Реєстраційним посвідченням, виданим 09 серпня 2002 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, засвідчено, що 21/50 частини будинковолодіння на АДРЕСА_1  зареєстровано за ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л. О. 19 червня 2002 року за реєстровим № 2971.
 
Відповідно до розпорядження заступника Тернопільського міського голови від  23  квітня 2003 року будинковолодінню, що належить ОСОБА_1 присвоєно адресний номер:  АДРЕСА_1 .
 
Згідно з відповіддю директора КП «Земельно-кадастрове бюро» від 17 липня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що під час підготовчих робіт щодо виготовлення за заявою останнього технічної документації на встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку, що розташована  за адресою: АДРЕСА_1  виявлено, що за цією адресою зареєстровано відомості на земельну ділянку площею 0,0414 га кадастровий номер 6110100000:12:010:0059 на ім`я ОСОБА_2 .
 
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку від 22 серпня 2017 року земельна ділянка кадастровий номер 6110100000:12:010:0059 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0414 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 з 11 лютого 2016 року.
 
17 червня 2009 року на замовлення ОСОБА_3 начальником Управління Держкомзему у м. Тернополі погоджено технічне завдання на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності останнього на земельну ділянку, що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0414 га. Серед                  документів, наданих ОСОБА_3 для виконання робіт було оголошення із газети «Ria плюс» про втрату державного акту про право власності на земельну ділянку, серії ТР № 017761.
 
Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 16 листопада 2009 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С., зареєстрованого в реєстрі за № 4364 останній подарував відповідачу ОСОБА_2 належну йому земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0414 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відчужувана земельна ділянка належить ОСОБА_3 на підставі дубліката державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧЗ № 08016, виданого виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 08 жовтня 2009 року.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово- почеркознавчої та судово-технічної експертизи Тернопільським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10 березня 2020 року підписи від імені ОСОБА_3 в двох примірниках договору дарування частини земельної ділянки під будинком, укладеного 19 червня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також підпис навпроти запису № 2868 у реєстрі нотаріальних дій виконано рукописним текстом без попередньої підготовки до їх виконання та використання технічних засобів відтворення. Записи « ОСОБА_3 » у двох примірниках договору дарування частини земельної ділянки площею 0,0228 га, який був укладений 19 червня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виконано ОСОБА_3 . Підписи від імені ОСОБА_3 в двох примірниках договору дарування частини земельної ділянки площею 0,0228 га, укладеного 19 червня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виконано ОСОБА_3 .
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статей 717, 719 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
 
Частиною першою статті 722 ЦК України визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Це правило застосовується у сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором.
 
Відчуження нерухомого майна є підставою припинення права власності на нього (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Установивши, що ОСОБА_3 , укладаючи із ОСОБА_2 оспорюваний договір дарування від 16 листопада 2009 року, подарував останній земельну ділянку, вже відчужену ним ОСОБА_1 за договором дарування від 19 червня 2002 року, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився і апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про те, що оспорюваний договір дарування від 16 листопада 2009 року порушує права та законні інтереси позивача.
 
Разом з тим, апеляційним судом правильно скасовано рішення суду першої інстанції в частині визнання оспорюваного договору недійсним в цілому та задоволено вимогу позивача лише в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, яка раніше відчужена позивачу, оскільки після дарування ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0228 га, ОСОБА_3 мав право на безоплатну передачу у власність відповідача лише земельної ділянки площею 0,0186 га.
 
Аргументи касаційної скарги приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С. про те, що на момент укладення оспорюваного договору дарування 16 листопада 2009 року у ОСОБА_3 був належним чином виготовлений, зареєстрований, не скасований чи визнаний недійсним державний акт, що посвідчував його право власності на земельну ділянку площею 0,0414 га, з присвоєним кадастровим номером 6110100000:12:010:0059, є безпідставними, оскільки не спростовують правильність висновків судів про порушення оспорюваним договором прав позивача.
 
Безпідставними є також доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що державний акт про право приватної власності на землю, виданий 23 жовтня 2002 року на ім`я ОСОБА_1 , не відповідає формі, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» та на ньому відсутній кадастровий номер земельної ділянки, оскільки належним чином завірена копія технічної документації із землеустрою на земельну ділянку площею 0,0414 га, в складі якої наявна копія державного акта на право приватної власності на землю, виданого на ім`я ОСОБА_3 , на титульній сторінці якого наявний посвідчувальний напис нотаріуса про те, що 19 червня 2002 року посвідчено договір дарування частини земельної ділянки площею 0,0228 га на ім`я ОСОБА_1 , дають підстави вважати, що останній набув право власності на спірну земельну ділянку.
 
При цьому в межах розгляду цієї справи судами не вирішувалось питання відповідності чи не відповідності державного акта про право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я позивача, затвердженій формі, оскільки таких вимог відповідачі не заявляли.
 
Доводи заявників про те, що судами безпідставно не застосовано до вимог позивача позовну давність, відхиляються Верховним Судом, оскільки, як правильно зазначено судами попередніх інстанцій, відповідачі не спростували доводи позивача про те, що він дізнався про порушення свого права у 2017 році та звернувся до суду за його захистом в межах позовної давності. 
 
Не заслуговують на увагу також аргументи касаційної скарги приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С. про не врахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 14 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц, оскільки фактичні обставини зазначених вище справ, правове обґрунтування та підстави заявлених вимог не є тотожними зі справою, що переглядається.
 
З наведених вище обставин, також підлягають відхиленню доводи касаційною скарги ОСОБА_2 про неврахування судами правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 755/9215/15-ц, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3234/16 та постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 310/5378/17.
 
Посилання ОСОБА_2 на те, що судова почеркознавча експертиза, висновки якої враховані судами, проведена з порушенням вимог законодавства, відхиляються Верховним Судом, оскільки відповідач не була позбавлена права заявити клопотання про призначення повторної експертизи, при цьому висновки почеркознавчої експертизи, проведеної в справі, не мали вирішального значення для її правильного вирішення.
 
Інші доводи касаційних скарг зводяться до незгоди відповідачів з судовими рішеннями та направленні на переоцінку доказів, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine), рішення від 10 лютого 2010 року).
Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційні скарги задоволенню не підлягають, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександри Сидорівни та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2020 року в нескасованій частині та постанову Тернопільського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	   	
 	О. В. Ступак	
 	   	
 	Г. І. Усик