ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року	Львів	Справа № 380/4934/21 пров. № А/857/11474/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.
суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2021 року у справі №380/4934/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-
суддя в 1-й інстанції Гулик А.Г.,
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення 06.05.2021,-

                                                     В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі – апелянт, відповідач) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.
Ухвалою від 29.03.2021 суддя роз`єднав позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій, бездіяльності, зобов`язання вчинити дії в окремі провадження; в межах справи №380/4934/21 здійснювався розгляд позовних вимог позивача про:
- визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу допомоги на оздоровлення у лютому 2016 року, квітні 2017 року, лютому 2018 року, передбаченої п. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей без урахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889;
- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача недоплачену допомогу на оздоровлення у лютому 2016 року, квітні 2017 року, лютому 2018 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою, Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно виплачував позивачу у 2016 2018 роках допомогу на оздоровлення без врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, яка носить постійний характер.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.05.2021 адміністративний позов задоволено повністю; визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення, у лютому 2016 року, квітні 2017 року, лютому 2018 року без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 №889; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у лютому 2016 року, квітні 2017 року, лютому 2018 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 №889.
Судові витрати розподілу не підлягали.

Не погодившись із прийнятим рішенням, ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) оскаржила його в апеляційному порядку (апеляційна скарга від 08.06.2021 за вх. №41088), оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач перш за все зазначив, що позивач звернувся до суду із цим позовом з пропуском строку звернення до суду, визначеним у ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, 
Оскільки позивач звернулася до суду через три роки та три місяці з моменту виключення зі списку особового складу загону та всіх видів забезпечення позов слід залишити без розгляду.
Своєю чергою станом на день виключення зі списків особового складу загону, всіх видів забезпечення та на день закінчення військової служби 28.09.2018, спору між сторонами щодо виплачених сум не було.
Щодо виплати допомоги на оздоровлення без врахування у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010, зокрема вказав, що судом першої інстанції не враховано, що згідно з п. 8 Інструкції №73 від 02.02.2016 винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.
Відповідна винагорода немає фіксованого розміру та залежить від видатків на грошове забезпечення, а підп. 2 п. 2 вказаної Інструкції передбачено лише граничний розмір такої винагороди.
При цьому, порядок виплати грошової винагороди та грошового забезпечення відрізняється. Так, винагорода виплачується тільки тим категоріям військовослужбовців, перелік яких наведений у цій постанові і тоді, коли у фонді грошового забезпечення наявні (передбачені) кошти для їх виплати; така виплачується як доповнення до суми грошового забезпечення та немає фіксованого розміру. Її виплата ставиться у залежність від порядку та умов, що нормативно встановлені розпорядником коштів, відповідно до яких, зокрема, щомісячна її виплата можлива, коли військовослужбовець перебуває на військовій службі.
Окремо зауважив, що зі змісту аналізу ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» слід стверджувати, що передбачені підп. 1 п. 3 ст. 9-1, п. 1 ст. 10-1 та абз. 1 п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», підйомна допомога, грошова допомога на оздоровлення та одноразова грошова допомога при звільненні не входять до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійними видами допомоги, яка виплачується за певних умов при переїзді до нового місця служби, раз на рік за рапортом військовослужбовця та при звільненні зі служби.
29.07.2021 за вх. №К-20179/21 представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, у якій зазначив, що згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у ряді постанов та нещодавно ухваленій від 28.05.2021 у справі №400/1955/20, щомісячна додаткова винагорода є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення та повинна враховуватися при нарахуванні та виплаті разових видів грошового забезпечення (разових виплат).  
Зазначив, що оскільки у період з 2016 року по лютий 2018 року включно позивачу щомісячно виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена постановою Уряду №889, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.
Таким чином, щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України №889 повинна бути включена відповідачем до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу для оздоровлення та підйомну допомогу.
Крім того, вважає, що в аспекті спірних правовідносин, такі охоплюються застосованим у ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України визначенням «законодавство про оплату праці», а тому звернення до суду із цими вимогами не обмежується будь-яким процесуальним строком. 
Вважає, що апеляційна скарга є безпідставною та не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач проходила військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) та наказом начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 30.08.2018 №226-ос її звільнено в запас.
Відповідно до наказу начальника 7 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України 28.09.2018 №253-ос позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Позивач вважає, що на день звільнення з військової служби вона не отримала у повному обсязі кошти, на які мала право за час проходження військової служби, а саме відповідач протиправно виплачував позивачу у 2016-2018 роках допомогу на оздоровлення без врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, яка носить постійних характер.
Вважаючи протиправною відмову відповідача в нарахуванні та виплаті вказаних коштів позивач звернулася з відповідним позовом до суду.
Задовольняючи адміністративний позов повністю, суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам вказаного Закону.
Враховуючи позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 №522/2738/17, суд зазначає, що до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.
Як підтверджується матеріалами справи та не заперечувалося відповідачем, додаткова грошова винагорода виплачувалась позивачу протягом 2016-2018 років кожного місяця, що свідчить про її систематичний, а не одноразовий характер.
Таким чином, у спірному випадку, щомісячна додаткова грошова винагорода не може вважатись одноразовою та має бути включена до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється допомога на оздоровлення.
Враховуючи вказане, виплативши позивачу допомогу на оздоровлення у лютому 2016 року, квітні 2017 року, лютому 2018 року без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, відповідач порушив вимоги належної оплати праці, а тому позовні вимоги в цій частині про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача недоплачену допомогу з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010, є такими, що підлягають задоволенню.
З огляду на наведене, суд першої інстанції вважає протиправними дії відповідача щодо нарахування і виплати позивачу допомоги на оздоровлення у лютому 2016 року, квітні 2017 року, лютому 2018 року без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» №889 від 22.09.2010.
Суд першої інстанції також дійшов висновку, що для ефективного захисту порушеного права позивача необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу недоплачену допомогу на оздоровлення у лютому 2016 року, квітні 2017 року, лютому 2018 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» №889 від 22.09.2010.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, яким задоволено позов, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 3 ст. 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Згідно абз. 2 п. 1 ст. 8 Закону № 2011-XII час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Отже, спірні відносини щодо правильності нарахування та виплати допомоги на оздоровлення у лютому 2016 року, квітні 2017 року, лютому 2018 року без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 пов`язані з проходженням позивачем публічної служби (військової служби), а тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії, застосуванню підлягають саме положення ч. 5 ст. 122 КАС України, як норми спеціального процесуального закону.
Тобто, у цій категорії справ законодавець визнав, що строк в один місяць є достатнім для звернення до суду за захистом свої прав, якщо особа вважає, що під час її прийняття на публічну службу, проходження, звільнення з публічної служби, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, порушено її права, свободи чи законні інтереси.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.05.2021 у справі №380/5093/20.
Встановлено, що позивачу проведено виплату допомоги на оздоровлення у лютому 2016 року, квітні 2017 року та лютому 2018 року. Тобто, позивач щодо неповної виплати допомоги на оздоровлення дізнався (міг дізнатися) при її отриманні.
З позовом до суду першої інстанції позивач звернувся 31.03.2021.
Отже, звернувшись 31.03.2021 з даним позовом до суду, позивач пропустив місячний строк звернення до суду, який встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України.
Клопотання про поновлення пропуску строку позивачем не заявлялись.
Зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, колегія суддів дійшла до висновку про необхідність залишення позову без розгляду, а також зауважує на не наведенні позивачем обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.
У аспекті наведеного слід зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.
У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
У Рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45).
Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства»).
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Згідно з ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього  Кодексу.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Частиною четвертою ст. 123 КАС України передбачено, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Враховуючи те, що апеляційним судом не встановлено поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду із вказаним позовом, апеляційний суд, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вирішив його скасувати та прийняти нове рішення про залишення позовних вимог без розгляду.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

                                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2021 року у справі №380/4934/21 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 09 вересня 2021 року