Ухвала
 
04 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 501/2951/16-ц
провадження № 61-12596ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2021 року в справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, визнання недійсними договорів, визнання права власності,
встановив:
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якій з урахуванням уточнення позовних вимог просив: 
- визнати недійсним заповіт, складений 30 травня 2013 року ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Мірошніченко Л. М., зареєстрований в реєстрі за № 569;
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0, 0402 га, кадастровий номер 5110800000:02:02:0050, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 12 вересня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , посвідчений 12 вересня 2018 року приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області, зареєстрований в реєстрі за № 2094;
- визнати недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 12 вересня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , посвідчений 12 вересня 2018 року приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області, зареєстрований в реєстрі за № 2091;
- визнати за ОСОБА_7 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку площею 0, 0402 га, кадастровий номер 5110800000:02:02:0050, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_7 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок та господарські споруди, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 22 грудня 2016 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 31 серпня 2020 рокузадоволено клопотання ОСОБА_1 та його представника, призначено повторну комплексну судову експертизу та зупинено провадження у справі до закінчення експертизи.
Постановою Одеського апеляційного суду від 13травня 2021 року за апеляційною скаргою   ОСОБА_3 ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 31 серпня 2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
22 липня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Латій О. В. засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 13травня 2021 року.   
Укасаційній скарзі представник заявника, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 13травня 2021 року та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно з пунктами 12 та 14 частини першої статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо: призначення експертизи; зупинення провадження у справі.
За приписами пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Постанова апеляційного суду за результатами перегляду ухвали суду першої інстанції щодо призначення експертизи та зупинення провадження у справі не може бути переглянута судом касаційної інстанції, оскільки ухвала місцевого суду про призначення експертизи та зупинення провадження у справі переглядалася в апеляційному порядку на підставі пунктів 12, 14 частини першої статті 353 ЦПК України, які відсутні в переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені в касаційному порядку після їх апеляційного перегляду згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
ЄСПЛ зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).
Системне тлумачення статей 353, 389 ЦПК України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні.
Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на касаційне оскарження деяких ухвал місцевого суду (та постанов суду апеляційної інстанції за результатами їх перегляду) окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на оскарження таких ухвал місцевого суду (та постанов суду апеляційної інстанції за результатами їх перегляду) взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі.
Інше тлумачення вказаних правових норм не узгоджується із завданнями та основними засадами цивільного судочинства, наведеними у статті 2 ЦПК України, щодо розумності строку розгляду справи судом та сутнісним змістом касаційного провадження.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Ураховуючи наведене, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ухвалив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, визнання недійсними договорів, визнання права власності відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             М. Ю. Тітов
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков