Справа № 462/3203/14                                Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І. 
Провадження № 22-ц/811/1546/18                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.
секретар - Жукровська Х.І., 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Таскомбанк», та ОСОБА_1 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2014 року, ухвалене в складі головуючого судді Ліуша А.І., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк»,правонаступником якого є Акціонерне товариство «Таскомбанк», до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -
       
                                                       в с т а н о в и л а:

       позивач Публічне акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Таскомбанк», звернувся в суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, покликаючись на те, що відповідно до укладеного договору №KF51658 від 20 серпня 2008 року відповідач отримала кредит у розмірі 90000,00 доларів США зі сплатою процентної ставки за кредитом 13,50 % річних з кінцевим терміном повернення 18 серпня 2023 року. У порушення статей 526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала. Станом на 08 травня 2014 року заборгованість відповідача становить 76743,94 доларів США. 
       В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ "ВіЕс Банк" і відповідачка 20 серпня 2008 року уклали іпотечний договір. Згідно з договором відповідачка передала в іпотеку будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 63,7кв.м., що належить їй на праві власності.
       Іпотечним договором передбачено, що у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. В порушення вимог закону та умов договору, відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконує, тому просить ухвалити судове рішення, яким:
       - звернути стягнення на будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 19, 4 кв.м., загальною площею 63,7 кв.м., який належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 29 липня 2008 року, шляхом визначеним статтею 38 Закону України» Про іпотеку», п.п.6.5, 6.6 Іпотечного договору, а саме на підставі рішення суду шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до Предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк`за Кредитним договором №KF 51658 від 20.08.2008 року в розмірі 76743, 94 дол. США, що по курсу НБУ станом на 08.05.2014р. становить 894170,27 ( а.с. 5 відмічено олівцем);
       - закріпити за ПАТ «ВіЕс Банк» права управителя щодо вільного доступу представників управителя та інших осіб визначених управителем до майна, що передано в управління, укладення договорів оренди майна переданого в управління з третіми особами, розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном, укладення договорів відповідального зберігання майна, що передається в управління з третіми особами, представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань пов`язаних з замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачу в оренду, забезпеченням нерухомого майна електроенергією, водо-газопостачанням, телефонним зв`язком, здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та її обтяжень, підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяжень нерухомого майна, володіти, користуватися, розпоряджатися майном у встановлених чинним в Україні законодавством та цим договором, інші права необхідні для здійснення належного управління майном;
       - виселити ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 ;
       -стягнути з відповідачки судові витрати у справі.
       Оскаржуваним заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2014 року позов задоволено частково.
       Звернуто стягнення на предмет іпотеки, згідно з договором іпотеки від 20 серпня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Книш Г.М., - на будинок АДРЕСА_1 , який складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 19, 4 кв.м., загальною площею 63,7 кв.м., який належить відповідачці ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 29 липня 2008 року, з метою задоволення вимог Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" на загальну суму 76743,94 доларів США за кредитним договором №KF51658 від 20 серпня 2008 року.
       Виселено ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
       У задоволенні позовної вимоги про закріплення за Публічним акціонерним товариством "ВіЕс Банк" прав управителя щодо будинку АДРЕСА_1 – відмовлено за її безпідставністю.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" 3 654 грн.00 коп. сплаченого судового збору.
       Заочне рішення оскаржили сторони у справі. 
       В апеляційній скарзі позивач - ПАТ «ВіЕС Банк» зазначив, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, без повного та всебічного з`ясування обставин справи.
       Так, відмовляючи у задоволенні вимоги про закріплення за Публічним акціонерним товариством "ВіЕс Банк" прав управителя щодо будинку АДРЕСА_1 , суд не врахував положення ч.1 ст. 34 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні зазначаються заходи щодо передачі його в управління на період його реалізації. 
       Також в судовому рішенні не зазначено, яким шляхом ПАТ «ВіЕс Банк» має право звернути стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог за кредитним договором №KF51658 від 20 серпня 2008 року на загальну суму 76743,94 доларів США, хоча в прохальній частині позову банк заявляв про те, що саме на підставі рішення суду шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною визначеною експертом оцінювачем на день проведення продажу.
       Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2014 року та постановити нове, яким позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» задовольнити повністю.
       В апеляційній скарзі відповідач - ОСОБА_1 зазначила, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому судом неповно з`ясовано усі фактичні обставини справи, не досліджено та не надано оцінки наявним в матеріалах справи доказам.
       Звертає увагу на те, що вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором та вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, що забезпечує виконання того ж самого кредитного договору, заявлені до одного і того ж позичальника - іпотекодавця, є тотожними, оскільки мають однаковий предмет і підстави - невиконання відповідачем свої зобов`язань за Кредитним договором №KF51658 від 20 серпня 2008 року. З цього випливає, що одночасно заявлені вимоги є подвійним стягненням заборгованості та задоволенню не підлягають. Винятком, коли суд може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за основним зобов`язанням, є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положень ст. 11 Закону №898-IV.
       Щодо порушення норм процесуального прав, то зазначає, що відповідач не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, а відповідно не могла з`явитись в судове засідання. У зв`язку з наведеним відповідач не змогла скористатись наданими правами, передбаченими ЦПК України. 
       Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ПАТ «ВіЕс Банк» відмовити. 
       Відзиви на апеляційні скарги не надходили, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Ухвалою Львівського апеляційного суду від 13 травня 2021 року залучено до участі в справі правонаступника позивача Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» - Акціонерне товариство «Таскомбанк».
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також на те, що дана справа тривалий час заходиться на розгляді в апеляційному суді, рішення про виклик учасників справи в судове засідання суду апеляційної інстанції для надання пояснень не приймалось, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін, які не з`явились.   
       Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення, зокрема, Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Таскомбанк», до часткового задоволення, а ОСОБА_1 – до повного задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Розглядаючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло у кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту у повному обсязі.
З посиланням на ч. 2 ст. 39, ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для виселення відповідача.
З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.
Судом встановлено, що 20 серпня 2008 року, ПАТ "ВіЕс Банк" відповідачці ОСОБА_1 , згідно укладеного кредитного договору №KF51658 від 20 серпня 2008 року, надано кредит у розмірі 90 000, 00 доларів США зі сплатою процентної ставки за кредитом 13, 50 % річних з кінцевим терміном повернення 18 серпня 2023 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № КF 51658 від 20 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_1 20 серпня 2008 року укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано: нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 , який складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 19,4 кв.м., загальною площею 63,7 кв.м., який належить відповідачці ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 29 липня 2008 року.
Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 07 грудня 2020 року згідно постанови Львівського апеляційного суду у справі № 462/3226/14 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВіЕс Банк»» заборгованість за кредитним договором № КF 51658 від 20 серпня 2008 року в сумі 76 743, 94 доларів США., що еквівалентно 894 170, 27 грн.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ПАТ «ВіЕс Банк» просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду шляхом продажу іпотечного майна банком від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності на день проведення продажу для задоволення вимог банку.
Згідно з умовами іпотечного договору від 20 серпня 2008 року, сторони досягли згоди про звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором і таке може здійснюватись, зокрема, на підставі цього договору шляхом задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 6.5 іпотечного договору).
Підпунктом 7.3.1 пункту 7.3 іпотечного договору передбачено, що іпотекодавець надає свою згоду на продаж іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки відповідно до умов цього договору та закону України «Про іпотеку»
В пункті 7.3. іпотечного договору міститься застереження про право іпотекодержателя на продаж від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку».
Отже, сторони погодили, що продаж предмета іпотеки від імені банку будь-якій особі шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим договором та статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є позасудовим порядком врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19), Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків: « Відповідно до статей 12 і 33 Закону одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону). Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту. Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили».
Таким чином, вимога позивача, як іпотекодержателя, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання йому права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки є не судовим, а позасудовим способом звернення стягнення на іпотечне майно, у зв`язку з чим у задоволенні позову суду першої інстанції необхідно було відмовити.
Позовні вимоги про закріплення за позивачем прав управителя та виселення відповідачки з іпотечного майна є похідними від первинної позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, а відтак також не підлягають і до задоволення
Відповідно до статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції у повному обсязі фактичні обставини не встановив, висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім. 
       Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Отже, з відповідача АТ «Таскомбанк», який є правонаступником ПАТ «ВіЕс Банк» підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1827 грн. 00 коп. - за подання апеляційної скарги. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 08 липня 2021 року. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 
П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк»,правонаступником якого є Акціонерне товариство «Таскомбанк», - задовольнити частково.
       Апеляційній скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
       Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2014 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Таскомбанк», до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки – відмовити.
       Стягнути з Акціонерного товариства «Таскомбанк», який є правонаступником Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на користь ОСОБА_1 1 827 грн. 00 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
       Повний текст постанови складено 08 липня 2021 року. 

       Головуюча                                                        Копняк С.М.        
       Судді                                                                Бойко С.М.
                                                                               Ніткевич А.В.