ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року	Львів	Справа № 300/3530/20 пров. № А/857/12640/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Довгополова О.М.,
                                                                                 Святецького В.В.,
з участю секретаря судового засідання                Петрунів В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року (рішення ухвалено в м. Івано-Франківську суддею Микитин Н.М., повний текст рішення складений 21.05.2021) в адміністративній справі № 300/3530/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

                                                   В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив визнати незаконним та скасувати наказ від 29.10.2020 № 525 “ОС” “Про звільнення ОСОБА_1 ”; поновити його з дня звільнення на посаді начальника Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області (далі також - Управління ДАБІ в Івано-Франківській області; Управління), а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.10.2020 по день ухвалення рішення в справі.
В обґрунтування позову зазначив, що з усної інформації працівників Управління ДАБІ в Івано-Франківській області йому 26.11.2020 стало відомо, що наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі – ДАБІ України) від 29.10.2020 № 525 "ОС" "Про звільнення ОСОБА_1 " його звільнено з посади начальника Управління ДАБІ в Івано-Франківській області у зв`язку з ліквідацією ДАБІ України. Проте, на думку представника позивача оскаржуваний наказ ДАБІ України про звільнення є незаконним, позаяк був виданий через сім місяців після вручення ОСОБА_1 попередження про наступне вивільнення, в якому не було зазначено дату майбутнього звільнення, а відтак позивач не знав і не міг розраховувати на своє звільнення вже після 7-ми місяців безперервної роботи з моменту попередження. Крім того, відповідач не повідомив у встановленому законом порядку позивача про необхідність отримання трудової книжки і копії наказу про звільнення, оскільки на час звільнення останній перебував на лікарняному. Проте, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, проте звільнення позивача відбулось під час перебування останнього на листку непрацездатності. Окрім того, розпорядженням Прем`єр-міністра України Д. Шмигаля від 26.10.2020 за № 1331-р тимчасово виконання обов`язків Голови ДАБІ України покладено на ОСОБА_2 , а відтак на момент видачі оскаржуваного наказу про звільнення, що мало місце 29.10.2020 ОСОБА_3 не був керівником ДАБІ України і не мав повноважень звільняти працівників. В зв`язку з наведеним, звільнення позивача є незаконним, проведене в порушення визначеної законом процедури та здійснене не уповноваженою на звільнення працівників особою.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , вважаючи, що таке винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права; висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи; судом не надано правильної оцінки наявним доказам в їх сукупності, тому просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити його позов повністю. 
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує загалом тими ж доводами, що й в позовній заяві.

ДАБІ України подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки вважає рішення суду законним, обгрунтованим, прийнятим відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Вказує на те, що приймаючи оскаржуваний наказ № 525 “ОС” “Про звільнення ОСОБА_1 ” із займаної посади відповідач діяв у межах повноважень та у відповідності до Конституції України та Законів України, а відтак правові підстави для скасування цього наказу відсутні.

Представник апелянта у клопотанні від 14.09.2021 просить здійснювати розгляд справи за його відсутності, за наявними в матеріалах справи документами.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалося.
Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є безпідставною і не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 30.04.2015 по 29.10.2020 працював в Управлінні ДАБІ в Івано-Франківській області, а станом на дату звільнення займав посаду начальника Управління, що підтверджується довідкою про доходи, виданою ДАБІ України  від 03.12.2020 № 40-602-14/556 (а.с. 52).
27.03.2020 позивача попереджено про наступне звільнення з посади начальника Управління у зв`язку з ліквідацією ДАБІ України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2020 № 218 “Про ліквідацію Державної архітектурно-будівельної інспекції та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України”, на підставі п. 1-1 частини першої ст. 87 Закону України “Про державну службу”, яке відбудеться не раніше, ніж через 30 календарних днів з дня ознайомлення з цим попередженням. Також, позивача проінформовано про те, що відповідно до частини четвертої ст. 87 Закону України Про державну службу, його звільнення відбудеться з виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. 27.03.2020 позивача було ознайомлено з попередженням про наступне звільнення та вручено один примірник цього попередження, яке було підписане Головою комісії з ліквідації ДАБІ України ОСОБА_4 (а.с. 49). 
Наказом за підписом Голови комісії з ліквідації ДАБІ України Б.Федоренко № 525 ОС від 29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звільнено 29 жовтня 2020 року з посади начальника Управління ДАБІ в Івано-Франківській області у зв`язку з ліквідацією ДАБІ України відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1-1 частини 1, частини 4 статті 87 Закону України “Про державну службу” на підставі попередження про наступне звільнення від 04 вересня 2020 року (а.с. 4).
З копій табелів Управління ДАБІ в Івано-Франківській за жовтень 2020 (корегуючий станом на 30.10.2020), за листопад 2020 та за грудень 2020 видно, що ОСОБА_1 перебував на листку тимчасової непрацездатності з 26.10.2020 по 05.12.2020. Наведене також підтверджується наявним у матеріалах справи копією листка непрацездатності серії АДУ № 852860, виданого Черніїівською амбулаторією загальної практики сімейної медицини КНП ЦПМД Івано-Франківської міської ради (а.с. 5).
Враховуючи неотримання позивачем трудової книжки 29 жовтня 2020 року, листом від 29 жовтня 2020 року № 40-501-10/6960-20 його повідомлено про його звільнення відповідно до наказу від 29 жовтня 2020 року № 525 ОС та запропоновано терміново надати або згоду на пересилання оригіналу трудової книжки поштою, або з`явитись до Управління роботи з персоналом та документообігу для отримання трудової книжки (а.с. 88).
Також з матеріалів справи видно, що трудову книжку позивач отримав 11 грудня 2020 року, що підтверджується особистим підписом позивача у відповідній графі його особової картки та копією витягу з книги обліку трудових книжок і вкладишів до них від 08.02.2011 (а.с. 87, 89 - 90).

Вважаючи наказ про своє звільнення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи оскаржуваний наказ № 525 ОС про звільнення ОСОБА_1 з займаної ним посади, відповідач діяв у межах повноважень та у відповідності до Конституції України та законів України, а відтак правові підстави для скасування цього наказу відсутні.
З урахуванням того, що судом не встановлено, а позивачем не доведено протиправності оскаржуваного наказу, у суду відсутні правові підстави для задоволення похідних позовних вимог в частині зобов`язання поновити з 29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 на посаді начальника Управління ДАБІ в Івано-Франківській області, та, як наслідок, відсутні правові підстави для стягнення з ДАБІ України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця регулюються Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року, № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), який є спеціальним законом щодо врегулювання спірних відносин у цій справі.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Пунктами 1 та 1-1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній на час повідомлення про наступне вивільнення) визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу.
Відповідно до частини 3 статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1 -1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Аналогічна норма міститься і в частині 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України (зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12 грудня 2019 року № 378-IX), якою передбачено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу (змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу (Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.) та положення частини другої цієї статті (При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством); не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

З наведеного видно, що працівника можна попередити і раніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень і при цьому законодавство не передбачає обов`язкового зазначення дати звільнення. 

При цьому колегія суддів апеляційного суду не приймає до уваги твердження позивача про те, що зазначення дати звільнення в наказі необхідне для строкового визначення звільнення і гарантування права позивача на те, що звільнення може настати у будь-який момент незалежно від строку попередження про звільнення, оскільки ці твердження мають сенс у разі звільнення раніше терміну ніж за 30 календарних днів.
Як видно з матеріалів справи про наступне вивільнення позивача було персонально попереджено 27 березня 2020 року, тобто, за сім місяців до звільнення, що узгоджується з приписами пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України “Про державну службу”.

Щодо звільнення позивача з займаної посади під час його тимчасової непрацездатності, колегія суддів зазначає, що з вищенаведеного видно, що при ліквідації підприємства не діє правило про не допущення звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Крім того, відповідно до частини 5 статті 87 Закону № 889-VIII наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

З матеріалів справи видно, що позивач з 26.10.2020 по 04.12.2020 перебував на листку непрацездатності, тобто і в день видання оскаржуваного наказу про його звільнення - 29 жовтня 2020 року. 
Матеріали справи не містять доказів того, що позивач повідомив відповідача будь-яким належним чином про погіршення стану свого здоров`я та відкриття листка непрацездатності 26 жовтня 2020 року до дати прийняття оскаржуваного наказу про звільнення (29 жовтня 2020 року). 

При цьому колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, висловлені в постанові від 18.03.2020 у справі № 823/1455/17 про те, що наявність самого лише факту винесення відповідачем оскаржуваного наказу в період тимчасової непрацездатності позивача не є достатньою підставою для поновлення його на роботі, а тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у цьому випадку належним способом захисту порушеного права позивача на працю є зміна дати звільнення із зазначенням дати звільнення зі служби - наступного робочого дня, після закінчення періоду тимчасової непрацездатності.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що прийняття оскаржуваного наказу в період тимчасової непрацездатності ОСОБА_5 не може слугувати підставою до його скасування.

Що стосується доводів позивача про не видачу йому в день звільнення (29.10.2020) його трудової книжки, то колегія суддів зазначає таке.

Питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (далі - Інструкція № 58).
Пунктами 4.1, 4.2 Інструкції № 58 передбачено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.
Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Судом встановлено, що відповідач вживав заходів для належного вручення позивачу трудової книжки шляхом направлення листа від 29.10.2020 № 40-501-10/6960-20, яким запропоновано позивачу терміново надати або згоду на пересилання оригіналу трудової книжки поштою, або з`явитись до Управління роботи з персоналом та документообігу для отримання трудової книжки. Представник позивача не заперечив одержання вказаного листа позивачем. Відтак, ОСОБА_5 не надавши згоди на пересилання його трудової книжки, після закриття листка непрацездатності (04.12.2020), власноруч отримав у відповідача (м. Київ) трудову книжку 11.12.2020. 

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відповідачем не допущено порушення прав позивача в частині вручення трудової книжки позивачу.

Щодо посилань позивача підписання оскаржуваного наказу не уповноваженою на це особою, апеляційний суд зазначає таке.

З оскаржуваного наказу видно, що він підписаний головою комісії з припинення ДАБІ України ОСОБА_6 , якого призначено на цю посаду постановою Кабінету Міністрів України № 218 від 13 березня 2020 року.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06 травня 2020 року № 489-р на ОСОБА_3 було також тимчасово покладено обов`язки Голови ДАБІ України (https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-timchasove-pokladennya-vikona-a489r).
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23 жовтня 2020 року № 1296-р визнано таким, що втратило чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 06 травня 2020 року № 489-р, а постановою Кабінету Міністрів України від 02 листопада 2020 року № 1090 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2020 року № 218, зокрема, в частині увільнення від обов`язків голови комісії з ліквідації ДАБІ України Федоренка Б.О.

Тобто, станом на 29 жовтня 2020 року ОСОБА_3 виконував обов`язки Голови комісії з ліквідації ДАБІ України.

Механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів визначається Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074 (далі по тексту - Порядок № 1074).
У відповідності до абзацу 1 пункту 15 Порядку № 1074 у разі припинення органу виконавчої влади Кабінет Міністрів України утворює відповідну комісію, затверджує її голову та визначає строк проведення реорганізації або ліквідації.
Згідно пунктів 18, 19 Порядку № 1074 до комісії з припинення органу виконавчої влади або територіального органу (далі - комісія) з моменту затвердження її персонального складу переходять повноваження щодо управління справами у частині забезпечення здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією або ліквідацією відповідно органу виконавчої влади або територіального органу. Право підписувати документи щодо припинення органу виконавчої влади або територіального органу надається голові комісії з моменту його затвердження до дня внесення запису про державну реєстрацію припинення органу виконавчої влади або територіального органу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Для здійснення своїх повноважень голова комісії видає накази, використовуючи бланки органу виконавчої влади або територіального органу, що припиняється.
При цьому, у відповідності до підпункту 4 пункту 21 Порядку № 1074 передбачено, що Голова комісії забезпечує дотримання порядку звільнення працівників, зокрема тих, що є членами комісії, у тому числі письмово попереджає їх не пізніше ніж за два місяці до звільнення, повідомляє державну службу зайнятості про звільнення працівників із зазначенням їх чисельності, звільняє працівників і забезпечує своєчасний розрахунок з ними під час звільнення, видає відповідні накази та підписує необхідні документи.
В свою чергу, підпунктами 12,13 пункту 11 Положення про ДАБІ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 липня 2014 року № 294, передбачено, що до повноважень Голови Державної архітектурно-будівельної інспекції України входить призначення на посади та звільнення з посад у порядку, передбаченому законодавством про державну службу, державних службовців апарату Держархбудінспекції (якщо інше не передбачено законом), укладення та розривання з ними контрактів про проходження державної служби у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України; приймання на роботу та звільнення з роботи в порядку, передбаченому законодавством про працю, працівників Держархбудінспекції.

З наведеного видно, що саме на голову комісії з ліквідації ДАБІ України покладено обов`язок вжиття заходів з ліквідації органу, у тому числі, шляхом звільнення державних службовців з займаних посад, а не на Голову ДАБІ України, як помилково вважає позивач, а тому, оскільки звільнення позивача, як видно з матеріалів справи, було одним із заходів, пов`язаних з ліквідацією ДАБІ України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_3 , як голова цієї комісії, був наділений повноваженнями на видання оскаржуваного наказу.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржуваний наказ № 525 ОС про звільнення ОСОБА_1 з займаної ним посади, відповідач діяв у межах повноважень та у відповідності до Конституції України та законів України, а відтак правові підстави для скасування цього наказу відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачем доведено правомірність своїх дій під час прийняття оскаржуваного наказу, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, у суду відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову.

Решта доводів апеляційної скарги на законність судового рішення не впливають.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційних скарг зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.   

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                    П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року в адміністративній справі № 300/3530/20 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	В. В. Святецький  	
Постанова складена у повному обсязі 27 вересня 2021 року.