ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
08 липня 2021 року                                                                        м. Чернівці
справа № 718/1034/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.
секретар Собчук І.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 31 березня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Мінів О.І.),-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 18.07.2013 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, на підтвердження чого, позичальником надано розписку, якою підтверджено факт позики грошей у розмірі 20000 доларів США, яку відповідач зобов`язався повернути до 01.10.2017 року. Розписка написана та підписана ОСОБА_2 особисто.
На момент подання позовної заяви до суду позичальник не повернув суму позики, що стало підставою для звернення за захистом свого порушеного права.
Відповідно до розписки ОСОБА_2 18 липня 2013 року отримав від позивача грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, тобто розписка це документ, що підтверджує грошове зобов`язання позичальника, містить умови отримання у борг грошових коштів, тому такі кошти зобов`язаний повернути.
З посиланням на відповідні правові норми та докази, зважаючи на те, що відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням його законних прав, просив суд стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики у сумі 20000 доларів США, 3% річних від суми боргу за увесь час прострочення, починаючи з 01.10.2017 року, а також витрати на правничу допомогу та сплачений судовий збір, що підтверджує відповідним розрахунком. 
________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/598/21 
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 31 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США та 3% річних від суми боргу за увесь час прострочення, починаючи з 01.10.2017 року у розмірі 2044 (дві тисячі сорок чотири) долари США 93 центи. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 5865 (п`ять тисяч вісімсот шістдесят п`ять) гривень 70 коп., та витрати на правничу допомогу у сумі 13000 (тринадцять тисяч) гривень. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням  ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що він не надавав ОСОБА_1 жодної розписки про отримання від останнього позики у розмірі 20000 доларів США та не отримував вказані кошти. Позивачем у даній справі є ОСОБА_1 , натомість в тексті розписки зазначено, що кошти отримано від ОСОБА_3 (по-батькові зазначено нерозбірливо), тобто позивач у даній справі не є тією фізичною особою, якій за правом належить прізвище позикодавця. Також аналіз змісту наявної в матеріалах справи розписки доводить відсутність будь-яких інших ідентифікуючих відомостей позикодавця, такі як серія та номер паспорта, ідентифікаційний код, крім ім`я, яке складається із прізвища, ім`я та по батькові, які як зазначено вище не можуть бути ототожнені з особою позивача внаслідок різних прізвищ позивача та особи, яка значиться позикодавцем. 
Вказує, що судом першої інстанції не враховано правових висновків Верховного Суду у подібних справах, не встановлено наявність саме між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, оскаржуване рішення суду ґрунтується на припущеннях, оскільки суд фактично припускає, що відповідачем при написанні спірної розписки було допущено описку в прізвищі позикодавця, хоча докази такого в матеріалах справи відсутні. Також суд першої інстанції стверджує, що спірна розписка була передана позивачу та з 18.07.2013 року зберігалася в ОСОБА_1 , хоча такі твердження суду не підтверджуються доказами та фактично є також припущеннями, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що спірна розписка була передана позивачу та з 18.07.2013 року зберігалася у нього. Доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях.
Посилається на те, позивачем не надано жодних та належних доказів, в розумінні ст.ст.76-81,95 ЦПК України, які б встановлювали наявність обставин та обґрунтовували факт порушення, у зв`язку із цим, прав та законних інтересів позивача, посилання на такі докази (окрім наявних в мотивувальній частині рішення припущень) також не містить оскаржуване рішення суду, тобто, вказане свідчить про відсутність підстав для задоволення позову та ставить під сумнів законність такого рішення.
Просить скасувати рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 31 березня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Фодчук О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
Посилається на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики, оскільки наявна у позивача розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому, доказів того, що позивач неправомірно заволодів цією розпискою суду не надано. Отже, установивши, що зобов`язання ОСОБА_2 про повернення позивачу суми боргу підтверджуються наявною в останнього письмовою розпискою, умови якої щодо повернення коштів, отриманих у позику, позичальник не виконав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу, обумовлену договором позики.
Вказує на те, що допущені описки в прізвищі позикодавця при написанні позичальником розписки не можуть тлумачитися проти особи, яка є держателем розписки та яка надала грошові кошти в борг без спростування факту неправомірного заволодіння позивачем розпискою чи написання її іншою ніж відповідач особою, вказане не може бути підставою для невиконання позичальником своїх обов`язків згідно з укладеним договором позики, оскільки навіть якби не було вказано жодного імені позикодавця в розписці, особа, яка є держателем розписки, вважається позикодавцем, на чому наголошено в правовій позиції Верховного Суду у справі №128/891/20-ц, постанова від 19.05.2021 року. водночас відповідачем не надано доказів про існування іншої особи з іменем « ОСОБА_4 та не доведено неправомірності заволодіння позивачем такою розпискою.
Суд першої інстанції дослідивши спірну боргову розписку, оцінивши її зміст, встановивши що оригінал розписки знаходиться у позивача, а доказів неправомірного володіння ним розпискою відповідач суду не надав, при цьому бути допитаним в якості свідка відповідач бажання не заявив, написання розписки власноручно не спростував належними та допустимими доказами, і взагалі не оспорює у встановленому судом факту щодо складення ним тексту розписки, а доводи скарги зведені лише до неправильності прізвища позивача, тому суд обґрунтовано вважав, що між сторонами існують правовідносини, що виникли із договору позики, а наявність оригіналу боргової розписки в кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. 
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав. 
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що розписка є належним письмовим доказом укладення між сторонами договору позики в указаній в ній сумі, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками та вважає їх правильними.
Судом встановлено, що згідно наданого позивачем оригіналу розписки від 18.07.2013 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 суму у розмірі 20000 доларів США, яку зобов`язався повернути до 01.10.2013 року. Скріплено підписом І.І. Порушник 23.09.2016 року за погодженням з ОСОБА_1 нова дата повернення вказаної суми 01.10.2017 року. Скріплено підписом І.І. Порушник. 
Згідно копії паспорта громадянина України, прізвище позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9) 
На підтвердження існування даного боргу позивачем надано до матеріалів справи оригінал розписки від 18.07.2013. (а.с.40).
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
На спростування доводів апеляційної скарги щодо не встановлення судом наявності саме між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики колегія суддів зазначає, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові  від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.
На підставі наведеного колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції, щозазначена розписка є належним письмовим доказом укладення між позивачем та відповідачем договору позики в указаній в ній сумі, яка підтверджує як його укладення, так і умови договору, суму позики, дату отримання коштів в борг, зобов`язання їх повернення у визначену в ній дату; а також засвідчує отримання відповідачем (боржником) від кредитора (позивача) вказаної грошової суми. Розписка також підтверджує право позивача вимагати від відповідача повернення суми боргу, і обов`язок відповідача - виплатити позивачу зазначену суму боргу.
Разом з тим колегія суддів зазначає, що особа, яка має боргову розписку, вважається позикодавцем при відсутності належних та допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє.
Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 27.05.2020 року у справі №583/97/19, а також зі змістом статті 545 ЦК України.
Доказів того, що позивач неправомірно заволодів спірною розпискою матеріали справи не містять, а також відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами сам зміст боргового документу, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині. 
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Згідно частиною 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги зведені лише до того, що апелянтом не надавалася розписка ОСОБА_1 , оскільки у розписці вказано інше прізвище ОСОБА_1 .
Посилання в апеляційній скарзі на те, що у спірній розписці міститься інше прізвище, а ніж прізвище позивача по справі, і зміст розписки достовірно не підтверджує укладення договору позики, тому у ОСОБА_1 відсутнє право майнової вимоги повернення коштів, є необґрунтованими, враховуючи наступне.
З правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 19.05.2021 року у справі №128/891/20, вбачається, що особа, яка є держателем розписки, вважається позикодавцем, навіть якби не було вказано жодного імені позикодавця в розписці. 
З матеріалів справи вбачається, що у спірній розписці прізвище позикодавця написано позичальником двічі: один раз « ОСОБА_5 », а другий раз при продовження строку виконання зобов`язання – вказано « ОСОБА_6 », замість « ОСОБА_7 », при цьому ім`я та по батькові читаються повністю « ОСОБА_8 », що свідчить про допущення граматичної помилки, чи описки.
Колегія суддів звертає увагу на те, що випадки розбіжностей в українських записах прізвища « ОСОБА_7 » і « ОСОБА_6 » можуть виникати через неврахування їх походження, під впливом їх російської вимови або під графічним впливом записів російською мовою.
Зокрема, під впливом російської орфоепії та орфографії в українських документальних записах прізвищ поширені випадки сплутування літер и / і в основах. Тому, такі розбіжності виникли внаслідок відхилення від правил і принципів міжмовного перетворення в ситуації контактного білінгвізму.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що допущені описки в прізвищі позикодавця при написанні позичальником розписки не можуть тлумачитися проти особи, яка є держателем розписки та яка надала грошові кошти в борг без спростування факту неправомірного заволодіння позивачем розпискою чи написання її іншою ніж відповідач особою, вказане не може бути підставою для невиконання позичальником своїх обов`язків згідно з укладеним договором позики. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу, яка була обумовлена договором позики, та з урахуванням 3% річних за весь час прострочення, оскільки зобов`язання ОСОБА_2 про повернення позивачу суми боргу підтверджується наявною у ОСОБА_1 оригіналу письмової розписки, умови якої щодо повернення коштів, отриманих у позику, позичальник не виконав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Врахувавши дану правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції правомірно стягнув суму боргу в іноземній валюті в розмірі 20000 доларів США, та з врахуванням 3% річних на вказану суму, що становить 2044 доларів США.
Крім того, безпідставними та необґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, так як належних доказів, що в розписці була допущена описка в написані прізвища, а також те, що дана розписка була передана позивачу та зберігалася у нього, оскільки судом першої інстанції оскаржуване рішення постановлене на підставі всебічного і повного з`ясування всіх фактичних обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, об`єктивно оцінено докази, які мають юридичне значення для справи. Наявність в матеріалах справи оригіналу боргової розписки, свідчить про те, що даний документ знаходися у позивача, а також підтверджує факт не виконання боргового зобов`язання.
Таким чином суд першої інстанції виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.
Водночас, апеляційний суд враховує, що за встановлених у справі обставин, розбіжність у написанні однієї літери у прізвищі позикодавця, складеній відповідачем розписці, не спростовує ні факту укладення між сторонами договору позики, ні факту отримання відповідачем грошової суми, ні існуючого обов`язку відповідача по поверненню позики.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів по справі, і не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними. Залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00№23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 31 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 

Дата складання повного тексту постанови 09 липня 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак