ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року	Львів	Справа № 308/8000/21 пров. № А/857/15863/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Качмара В.Я., Пліша М.А.
за участі секретаря судового засідання                          Пославського Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 червня 2021 року (суддя – Фазикош О.В., м. Ужгород) у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та   забезпечення    примусового   видворення за межі території України,-
ВСТАНОВИВ:
Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у червні 2021 року звернулася до суду з адміністративним позовом до Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач 22 червня 2021 року о 16:00 в порядку Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, встановленим порядком був прийнятий на територію України зі Словаччини, який 16 червня 2021 року був виявлений та затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки в районі 12 прикордонного знаку за незаконне перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку поза встановленими пунктами пропуску, в складі групи осіб. При цьому оригінали документів, що посвідчують особу, підтверджують законність перебування на території України, передбачені п.п. 16-19 та 20 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст. 8 Закону України «Про прикордонний контроль» на даний час у відповідача відсутні. В подальшому відповідач згідно з вимогами ст.   263 КУпАП був затриманий в адміністративному порядку на термін до трьох діб з встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення. У позовній заяві також вказано, що своїми діями відповідач порушив вимоги статтей 9, 12 Закону України «Про Державний кордон», відповідальність за яке передбачена ч.   2 ст. 204-1 КУпАП «Незаконне перетинання або спроба незаконного перетинання державного кордону України». Крім того, встановлено, що відповідач 05.03.2021 вже затримувався за спробу незаконного перетину державного кордону з України в Словацьку Республіку на ділянці відповідальності впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 », за що притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП. 07.03.2021 стосовно відповідача було прийнято рішення про примусове повернення за межі території України, та зобов`язано покинути Україну в термін до 05.04.2021, а також винесено заборону в`їзду в Україну. Але відповідач рішення про примусове повернення не виконав, а був переданий зі Словаччини та знову затриманий за незаконне перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку поза встановленими пунктами пропуску.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 червня 2021 року у справі №300/8000/21 позов задоволено частково. Затримано   Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 з метою ідентифікації, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що у відповідача є копія паспорта, що посвідчує його особу, тому затримання з метою ідентифікації не є доцільним. Суд першої інстанції залишив поза увагою, що єдиною умовою затримання іноземця з метою ідентифікації є неможливість встановити особу затриманого під час незаконного перетину державного кордону України. При цьому таке затримання має бути здійсненим з метою виконання певної цілі. Однак в даному випадку відповідач не може повернутись в Сирійську Арабську Республіку через загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, де триває військовий конфлікт. Крім того, свої ідентифікаційні дані відповідач надав. Таким чином, затримання відповідача на шість місяців у Волинському пункті тимчасового тримання іноземців не є виправданим, оскільки відповідач не може бути примусово повернутий в країну походження, а позов про примусове видворення не підлягатиме задоволенню.
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідач 22 червня 2021 року о 16.00 в порядку Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, встановленим порядком був прийнятий на територію України зі Словаччини, який 16 червня 2021 року був виявлений та затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки в районі 12 прикордонного знаку за незаконне перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку поза встановленими пунктами пропуску, в складі групи осіб.
Оригінали документів, що посвідчують особу, підтверджують законність перебування на території України, передбачені пунктами 16-19 та 20 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст. 8 Закону України «Про прикордонний контроль» на даний час у відповідача відсутні. Відповідно до вимог ст.   263 КУпАП відповідач був затриманий в адміністративному порядку на термін до трьох діб з встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення.
Також встановлено, що 05.03.2021 громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 затримувався за спробу незаконного перетину державного кордону з України в Словацьку Республіку, на ділянці відповідальності впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 », за що був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.
Відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»    07.03.2021 стосовно громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 було прийнято рішення про примусове повернення за межі території України, та зобов`язано покинути Україну в термін до 05.04.2021, а також винесено заборону в`їзду в Україну.  Відомості про виконання вказаного рішення про примусове повернення відсутні.
Наведені вище обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення від 22.06.2021, протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучених документів від 22.06.2021, актом приймання-передавання особи від 22.06.2021, постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.03.2021, рішенням про примусове повернення від 07.03.2021, постановою про заборону в`їзду в Україну.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що на даний час Військовою частиною НОМЕР_1 не отримано інформації від Посольства Сирійської Республіки в Україні для встановлення особи відповідача, яка забезпечить ідентифікацію та документування, у зв`язку з чим є підстави для затримання відповідача    ОСОБА_1     з метою ідентифікації на строк визнаний законодавством України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з частиною 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухиляється від виконання такого рішення, та існує ризик його втечі.
Відповідно до частини 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для забезпечення видворення за межі території України, але не більше як на вісімнадцять місяців.
Згідно з частиною 1 статті 289 КАС України визначено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, на підставі поданої органом охорони державного кордону позовної заяви, до іноземця або особи без громадянства, суд може застосувати такий захід: затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.
Отже, наведеними вище приписами нормативно-правових актів передбачено, що у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, до нього може бути застосовано судом такий захід, як затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.
Відповідно до п. 2.7 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої   наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012, № 353/271/150, зареєстрованої в Мін`юсті 21.05.2012 за № 806/21119, у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, територіальний орган, територіальний підрозділ ДМС, орган СБУ або орган охорони державного кордону України вживають заходів щодо їх ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із долученням двох кольорових фотокарток на кожну особу).
Згідно з п. 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1110, пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Частиною 11   ст. 289 КАС України   передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
У справі встановлено, що на момент затримання відповідача у нього були відсутні документи, які б надавали йому право законно перебувати на території України. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідач, перебуваючи на території України протягом значного періоду часу, не скористався можливістю легалізувати своє перебування. Так, матеріалами справи не підтверджується, що відповідачем подавалися відповідні заяви до органів Державної міграційної служби для отримання посвідки на тимчасове проживання або дозволу на імміграцію в Україну, або вчинялися інші дії з метою легалізації свого перебування. Відомостей про звернення із заявою про надання статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту в матеріалах справи також відсутні. Не додані такі й до матеріалів апеляційної скарги.
Стаття 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не лише покладає на державу зобов`язання законодавчо визначити підстави позбавлення волі, а також містить вимоги щодо якості закону, на основі якого таке позбавлення волі може здійснюватись. Так, у справі Амюр проти Франції (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі Дугуз проти Греції Європейський суд постановив, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі, особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку, таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.
На підставі наведеного можна дійти висновку, що затримання іноземців та осіб без громадянства можливе лише за наявності підстав вважати, що такі особи не мають документа, що дає право на виїзд з України, ухилятимуться від виконання рішення про примусове видворення, перешкоджатимуть проведенню процедури видворення або якщо існує ризик втечі таких осіб.
Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
В ході судового розгляду справи встановлено, що на даний час Військова частина НОМЕР_1 не отримала інформації від Посольства Сирійської Республіки в Україні для встановлення особи відповідача, яка забезпечить ідентифікацію та документування.
Лист УВКБ ООН від 12.04.2021 щодо звернення особи з іменем Ахмед Алахмед до них з проханням про допомогу в проходженні державної процедури про надання статусу біженця колегія суддів апеляційного суду до уваги взяти не може, оскільки такий не має правового значення, тому що відсутні будь-які докази про звернення відповідача за захистом у порядку, визначеному    Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».  
Доводи відповідача про те, що його особа є встановленою та не потребує ідентифікації колегія суддів до уваги не приймає, оскільки в матеріалах справи наявні копії двох паспортів на ім`я ОСОБА_1 , термін одного з яких завершився. Оригінал паспорта відповідач не надав та повідомив про втрату такого.  Наведене свідчить про відсутність у відповідача документа, на підставі якого його можна ідентифікувати, оскільки копія паспорта не є документом, що підтверджує особу відповідача.
Також колегія суддів апеляційного суду враховує, що відповідач неодноразово затримувався уповноваженими органами як Словацької Республіки, так і України при спробі незаконного перетину кордону, що свідчить про те, що відповідач не має наміру легалізувати своє перебування  в Україні, а прибув в Україну з метою потрапляння в країни ЄС. 
У зв`язку колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе затримати відповідача    ОСОБА_1     з метою ідентифікації на строк визнаний законодавством України.
Водночас, матеріали адміністративної справи не містять доказів того, що відносно відповідача існує процедура примусового видворення за межі території України згідно судового рішення, і що затримання відповідача є необхідним для забезпечення такого примусового видворення.
Крім того, апеляційний суд враховує, що існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують факти того, що в   Сирійській Арабській Республіці   триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, які, в свою чергу, можуть становити загрози життю, безпеці чи свободі відповідача, у разі підтвердження країни походження такого. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованих висновків про те, що позов Військової частини НОМЕР_1 підлягає частковому задоволенню шляхом затримання   Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 з метою ідентифікації, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.
Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове. 
Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 червня 2021 року у справі № 300/8000/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	М. А. Пліш