Ухвала
Іменем України
 
12 серпня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 523/13053/16-ц
провадження № 61-12225ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - головний державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (правонаступником якого є Перший Київський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса)) Алієв Айдин Таптагалі огли,
заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю ФК «Вектор Плюс»), ОСОБА_2 ,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2020 року у складі судді Кисельова В. К. та постанову Одеського апеляційного суду від 10 червня 2021 року             у складі колегії суддів: Князюка О. В., Погорєлової С. О., Заїкіна А. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
14 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Алієва А. Т. про визнання дій незаконними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 07 червня 2016 року з виконання виконавчого листа від 30 грудня 2014 року № 1527/2-451/11, стягувач за виконавчим провадженням - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), ОСОБА_2 та поновлення строку оскарження дій державної виконавчої служби.
У своїй скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що 07 червня 2016 року головним державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Алієвим А. Т. ухвалена постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа від 30 грудня 2014 року № 1527/2-451/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» боргу у сумі 788 529,28 грн.
Постанова про відкриття виконавчого провадження ухвалена 07 червня 2016 року на підставі виконавчого листа, який виданий 17 лютого 2014 року, а вступив у законну силу 30 грудня 2014 року, та який повинен бути пред`явлений до виконання протягом одного року, тобто до 30 грудня 2015 року.
Документ був пред`явлений до виконання разом із заявою про відкриття виконавчого провадження 30 травня 2016 року, тобто через шість місяців після закінчення строку його кінцевого пред`явлення.
У зв`язку із зазначеним, ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою та просив суд визнати незаконним дії державного виконавця Головного територіального управління юстиції в Одеській області Алієва А. Т., а також скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 07 червня 2016 року.
31 жовтня 2015 року ОСОБА_1 подав доповнення до скарги, в якій просив поновити йому строк на подачу скарги, а також визнати незаконними дії державного виконавця Головного територіального управління юстиції в Одеській області             Алієва А. Т. у прийнятті постанови про відкриття виконавчого провадження                  від 07 червня 2016 року, а також скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 07 червня 2016 року.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2017 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2017 року скасована,                            з направленням справи для нового розгляду в іншому складі суду.
В ухвалі Апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року однією із причин скасування ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня           2017 року вказано те, що суд не витребував матеріали виконавчого провадження та не перевірив доводи заявника про його обізнаність щодо оскарженої постанови ВДВС, не з`ясував питання щодо поновлення пропущеного строку.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2018 року скаргу ОСОБА_1 повторно залишено без задоволення.
Постановою Одеського апеляційного суду від 11 червня 2020 року ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2018 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду скарги.
У зазначеній постанові апеляційний суд звернув увагу на те, що «скасовуючи попередню ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2017 року про відмову у задоволенні скарги, Апеляційний суд Одеської області в ухвалі                 від 15 листопада 2017 року вказав, що « ОСОБА_1 у своїй заяві зазначив, що                   з матеріалами виконавчого провадження ознайомився тільки 19 серпня 2016 року,             а тому він вважав що останнім днем подачі скарги є 29 серпня 2016 року. Однак при цьому подав скаргу до суду тільки 14 вересня 2016 року, про що свідчить дата написання скарги (а.с. 6) та штамп про отримання скарги судом (а.с. 4). Однак, суд не витребував матеріали виконавчого провадження та не перевірив доводи заявника про його обізнаність щодо оскарженої постанови ВДВС, не з`ясував питання щодо поновлення пропущеного строку».
Ухвалою від 25 червня 2020 року судом першої інстанції відкрито провадження                     у справі та витребувано оригінал виконавчого провадження ЄДРВП № 51403258 щодо виконання виконавчого листа від 17 лютого 2015 року № 1527/2-451/11.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2020 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що повторне пред`явлення виконавчого листа до виконання знаходиться в межах нових строків для пред`явлення відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Постановою Одеського апеляційного суду від 10 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2020 року - без змін.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що повторне пред`явлення виконавчого листа до виконання знаходиться в межах нових строків для пред`явлення відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду              від 10 червня 2021 року у справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постановити нове рішення про задоволення вимог заявника.
У касаційній скарзі заявник посилається на:
- неврахування судами попередніх інстанцій висновків судів касаційної інстанції при прийнятті оскаржуваних рішень, зокрема у постанові Верховного Суду України              від 13 вересня 2017 року у справі № 556/1838/15-ц, постановах Верховного Суду:           від 28 березня 2018 року у справі № 757/44693/15-ц, від 18 квітня 2018 року у справі № 826/19844/16, від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 01 серпня              2018 року у справі № 592/11194/14-ц, від 28 листопада 2019 року у справі                     № 11-557сап18, від17 січня 2020 року у справі № 340/1018/18, від 25 березня                   2020 року у справі № 175/3995/17-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 589/2313/18;
- обов`язкове забезпечення права сторін на участь в судовому процесі не було забезпечено належним чином;
- постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 07 червня 2016 року на підставі виконавчого листа, виданого 17 лютого 2014 року, який вступив у законну силу 30 грудня 2014 року та який повинен був бути пред`явлений до виконання протягом одного року, тобто до 30 грудня 2015 року. Проте виконавчий документ пред`явлений до виконання разом із заявою про відкриття виконавчого провадження 30 травня 2016 року, тобто через шість місяців після закінчення строку його кінцевого пред`явлення;
- пред`явлений виконавчий лист має явні ознаки виправленої (підробленої) дати, що свідчить про його протизаконність, і суб`єкт оскарження не мав права приймати його до виконання;
- відкриття і виконання виконавчого провадження супроводжувалось порушеннями з боку державного виконавця;
- мало місце порушення порядку заміни сторони виконавчого провадження;
- заявник був позбавлений права на захист, оскільки апеляційний суд не проінформував Перший Одеський місцевий центр вторинної безоплатної правової допомоги Міністерства юстиції України, який надає юридичну допомогу              ОСОБА_1 , про дату засідання, та не було можливості оперативно надати йому захисника;
- в матеріалах справи немає жодного доказу, що підтверджує висновок апеляційного суду про переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та його поновлення;
- апеляційний суд в оскаржуваній постанові вказав загальні фрази, без конкретизації і деталізації по кожному з аргументів і доказів заявника;
- судами не з`ясовано, чи рішення у цій справі може вплинути на права та обов`язки інших сторін.
Матеріали касаційної скарги містять клопотання про поновлення термінів подання касаційної скарги, обґрунтоване тим, що в отриманні копії повного або скороченого тексту оскаржуваної постанови у справі в день її проголошення та після цього заявнику було відмовлено, повний текст постанови апеляційного суду ОСОБА_1 отримав тільки 14 липня 2021 року.
Відповідно до частин першої-другої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Перевіривши доводи указаного клопотання, ураховуючи, що повний текст оскаржуваної постанови апеляційного суду складено 16 червня 2021 року, про що зазначено в його тексті, а касаційну скаргу заявником надіслано 15 липня 2021 року, про свідчить відтиск поштового штемпеля на конверті, суд приходить до висновку, що відсутня необхідність для поновлення заявнику строку на касаційне оскарження, оскільки він не пропущений.
Разом з тим Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, з огляду на наступне.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що виконавчий лист за № 1527/2-451/11, виданий Суворовським районним судом м. Одеси 17 лютого 2015 року, вперше був пред`явлений до виконання 17 липня 2015 року, проте 21 липня 2015 року стягувачеві відмовлено у відкритті виконавчого провадження відповідно до статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки адреса боржника не входила до дислокації дільниць Другого Київського ДВС ОМУЮ.
06 червня 2016 року представник ПАТ «Дельта Банк» повторно звернувся до Київського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області із заявою про примусове виконання виконавчого листа у цивільній справі № 1527/2-451/11, який виданий 17 лютого          2015 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення солідарно                          з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» коштів у розмірі 787 409,28 грн, про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» судових витрат по 1 120,00 грн з кожного.
07 червня 2016 року державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області Алієв А. Т. прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження за № 51403258                      з примусового виконання виконавчого листа за № 1527/2-451/11, виданого 17 лютого 2015 року Суворовським районним судом м. Одеси.
08 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до начальника Київського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Чернецької О. Н., в якій просив закрити виконавче провадження або повернути виконавчий лист.
10 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до заступника начальника Київського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області із заявою, в якій також просив провести перевірку виконавчого провадження та закрити виконавче провадження.
19 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до державного виконавця Київського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області із заявою щодо можливості ознайомитись                     з матеріалами виконавчого провадження.
Матеріали виконавчого провадження не містять відомостей про вручення             ОСОБА_1 копії постанови про відкриття виконавчого провадження, а також розписки про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.
На підставі викладеного, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси                         від 16 липня 2020 року ОСОБА_1 поновлено строк на звернення зі скаргою на дії головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області                      Алієва А. Т. про визнання дій незаконними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 07 червня 2016 року.
Київський відділ державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області було реорганізовано у Перший Київський відділ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса).
Окрім того, за договором про відступлення права вимоги від 07 червня 2019 року № 1496/К ПАТ «Дельта-Банк» передало Товариству з обмеженою відповідальністю ФК «Вектор Плюс» (далі - ТОВ ФК «Вектор Плюс») вимоги банку до позичальників,                у тому числі за кредитним та іпотечним договором з ОСОБА_2 , що підтверджується документами, які надійшли до суду від ТОВ ФК «Вектор Плюс».
У зв`язку з даними обставинами, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси                         від 16 липня 2020 року замість Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області залучено правонаступника Перший Київський відділ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса), а замість Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» - допущено правонаступника ТОВ ФК «Вектор Плюс».
Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня                 2001 року у справі № 3-рп/2001).
Згідно з пунктом 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Аналіз пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності Законом від 02 червня 2016 року № 1404-VIII. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону № 1404-VIII від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.
Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII набрав чинності 05 жовтня 2016 року.
У постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 910/18165/13 (провадження № 6-698гс16) зроблено висновок, що «після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. Таким чином, постанова державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з невідповідністю виконавчого документа вимогам закону не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого статтею                     22 Закону України «Про виконавче провадження». За таких обставин у справі, яка розглядається, суд касаційної інстанції правомірно погодився із висновками суду першої інстанції про те, що строк пред`явлення наказу Господарського суду м. Києва від 03 жовтня 2014 року було перервано у зв`язку з його пред`явленням до виконання 13 травня 2015 року, новий строк пред`явлення до виконання слід відраховувати                  з наступного дня після його повернення стягувачу. Останній отримав відмову                       29 травня 2015 року, повторно подав заяву про примусове виконання рішення суду    23 листопада 2015 року, тобто з додержанням строку, встановленого статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження».
За змістом статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня           1999 року № 606-XIV, що був чинним на дату відкриття виконавчого провадження, інші виконавчі документи (окрім посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення) можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, що обчислюється з наступного дня після набрання ними юридичної сили.
Відповідно до статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня           1999 року № 606-XIV строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, -   і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
У цій справі судами установлено, що виконавчий лист, виданий Суворовським районним судом м. Одеси 17 лютого 2015 року, вперше був пред`явлений до виконання до органу державної виконавчої служби 17 липня 2015 року, проте стягувачу відмовлено 21 липня 2015 року у відкритті виконавчого провадження через пред`явлення виконавчого документа не за місцем виконання рішення, що свідчить про переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання згідно зі статтею 23 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня              1999 року № 606-XIV, при якому перебіг строку пред`явлення виконавчого документа до виконання поновлюється після його переривання, а час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
Таким чином, оскільки банк повторно, 06 червня 2016 року, протягом одного року після переривання строку, звернувся із заявою при примусове виконання рішення до Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, суди дійшли правильного висновку про додержання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, встановленого статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження»                    від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, а тому немає підстав вважати незаконними дії головного державного виконавця з відкриття виконавчого провадження та прийняття оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження, а доводи касаційної скарги про пред`явлення виконавчого документа після закінчення строку його кінцевого пред`явлення та порушення з боку головного державного виконавця при відкритті виконавчого провадження не знайшли своє підтвердження.
Доводи касаційної скарги про те, що пред`явлений виконавчий лист має явні ознаки виправленої (підробленої) дати, не приймаються колегію суддів, оскільки суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому з огляду на вимоги процесуального закону Верховний Суд не здійснює переоцінку доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.Із зазначених підстав відхиляються й аргументи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи немає доказів переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та його поновлення, що спростовується і встановленими судами фактичними обставинами справи.
Доводи касаційної скарги про порушення з боку головного державного виконавця при виконанні виконавчого провадження відхиляються, оскільки виходять за межі підстав поданої ОСОБА_1 скарги та судами не досліджувались.
Посилання заявника на те, що висновки судів попередніх інстанцій суперечать правовим висновкам судів касаційної інстанції, викладеним зокрема у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 556/1838/15-ц, постановах Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 757/44693/15-ц,            від 18 квітня 2018 року у справі № 826/19844/16, від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 01 серпня 2018 року у справі № 592/11194/14-ц, від 28 листопада 2019 року у справі № 11-557сап18, від17 січня 2020 року у справі № 340/1018/18,              від 25 березня 2020 року у справі № 175/3995/17-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 589/2313/18, не заслуговують на увагу, оскільки викладені у наведених судових рішеннях Верховного Суду правові висновки, на які посилається заявник, стосуються загальних засад прийняття судових рішень та вимог до їх змісту. Немає підстав вважати, що висновки судів у цій справі суперечать таким висновкам.
Доводи позивача у касаційній скарзі щодо неврахування висновків Верховного Суду    у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 820/6376/16 (провадження № К/9901/20526/18), зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи та оцінкою ними доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права         у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Окрім цього, Верховний Суд звертає увагу, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Разом з тим, такі доводи заявника є необґрунтованими, оскільки у постановах судів касаційної інстанції, на які посилається заявник, та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні фактичні обставини, зокрема заявником не наведено приклади судових рішень Верховного Суду у подібних правовідносинах, на противагу яким апеляційним судом в оскаржуваній постанові застосовано норми права без урахування висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норми права                      у подібних правовідносинах.
Прийняття оскаржуваної ухвали в суді першої інстанції відбувалось за участю боржника ОСОБА_1 та представника заінтересованої особи (стягувача), суб`єкт оскарження, державний виконавець Першого Київського відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) висловили свої позиції та заперечення у справі, а ОСОБА_2 як інша заінтересована особа повідомлялась про розгляд справи за місцем реєстрації (судові повістки повернулись з відміткою, що адресат за адресою відсутній), проте в судове засідання не з`явилась, про що зазначено в тексті оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 24 вересня 2020 року. У свою чергу в суді апеляційної інстанції також приймав участь             ОСОБА_1 , інші сторони до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи суду не подавали, про що зазначено в тексті оскаржуваної постанови від 10 червня 2021 року, при цьому справу призначено до розгляду                 в апеляційному суді ухвалою від 03 листопада 2020 року, про що свідчать відомості              з Єдиного державного реєстру судових рішень, відкриті для загального доступу, тобто в учасників справи було достатньо часу для прийняття рішення про участь                      у судовому засіданні апеляційного суду, висловлення своєї позиції у справі та забезпечення участі своїх представників. З урахуванням зазначеного доводи касаційної скарги про те, що обов`язкове забезпечення права сторін на участь в судовому процесі не було забезпечено належним чином, ОСОБА_1 був позбавлений права на захист, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та не відміняють правильних висновків судів у цій справі.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 липня 2020 року питання процесуального правонаступництва Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області та ПАТ «Дельта Банк» вирішувалось на підставі статті 55 ЦПК України (процесуальне правонаступництво), відповідно доводи касаційної скарги про порушення порядку заміни сторони виконавчого провадження не є спроможними.
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав відповіді на всі питання та доводи заявника відхиляються з огляду на те, що ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам відповідають.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій. Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо сукупності доказів, оцінки цих доказів, визначення правовідносин, що виникли між сторонами, та застосування норм матеріального і процесуального права, вони відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.
Наведені у касаційній скарзі доводи по своїй суті зводяться до неправильного тлумачення заявником норм цивільного процесуального законодавства України, переоцінки доказів у справі, незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру,                      а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується               у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ                      від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (правонаступником якого є Перший Київський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса)) Алієва Айдина Таптагалі огли про визнання дій незаконними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 червня 2021 року відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:    	І. Ю. Гулейков       О. В. Ступак       В. В. Яремко