Справа № 150/154/21
Провадження № 22-ц/801/1590/2021
Категорія: 23
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кушнір Б. Б.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2021 року	Справа № 150/154/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
       головуючого Сопруна В.В.,
       суддів Стадника І.М., Якименко М.М., 
               за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,
               за участю сторін: прокурора – Ярмощука В.П.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №150/154/21 за позовом Могилів-Подільської окружної прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Чернівецької селищної ради Вінницької області до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  на рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 03 червня 2021 року, яке ухвалене суддею Кушнір Б.Б. в Чернівецькому районному суді Вінницької області, повний текст рішення складено 04 червня 2021 року, 

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року Могилів-Подільська окружна прокуратура, яка діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Чернівецької селищної ради Вінницької області звернулась в суд з позовом до  ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки, мотивуючи позовні вимоги тим, що Могилів-Подільською окружною прокуратурою до Єдиного реєстру досудового розслідування внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення 
№ 42020021220000068 від 16 липня 2020 року за ознакам кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України про те, що за межами населеного пункту, наявні земельні ділянки з кадастровими номерами 0524981500:08:002:0268 площею 19,6943 га та 0524981500:07:001:0066 площею 57,0238 га з цільовим призначенням для сінокосіння та випасання худоби, які на даний час самовільно розорані та засіяні сільськогосподарськими культурами. В ході досудового розслідування встановлено, що 25 червня 2015 року між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області (далі – орендодавець) з одного боку та ОСОБА_1 (далі – орендар) з іншого боку укладено договір оренди землі №1-42 (далі – договір), відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування терміном на 7 років земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель запасу на території Борівської сільської ради (за межами населеного пункту) Чернівецького району Вінницької області, загальною площею 57,038 га (пасовища), кадастровий номер 0524981500:07:001:0066, нормативна грошова оцінка якої становить 290283 грн. Пунктами 14-16 договору передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для сінокосіння і випасання худоби; умови збереження стану об`єкта оренди: використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням з дотриманням вимог чинного законодавства та дотримання режиму природоохоронного використання землі. Пунктом 30 договору передбачено, що орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку у відповідності до цільового призначення. 
У зв`язку із істотним порушенням умов договору орендарем, окружною прокуратурою ініційовано проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства і 12 серпня 2020 року старшим державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог земельного законодавства про охорону земель на території Вінницької області 
Співаком О.М., відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 1188-ДК від 27 липня 2020 року здійснено державний контроль за дотриманням вимог земельного законодавства шляхом перевірки земельної ділянки, площею 57,0238 га з кадастровим номером 0524981500:07:001:0066 на території на території Чернівецької селищної ради Могилів-Подільського району, за результатами якого складено Акт № 1188-ДК/856/АП/09/01/-20 від 12 серпня 2020 року, яким встановлено факт нецільового використання земельної ділянки з кадастровим номером 0524981500:07:001:0066, а саме на її частині орієнтовною площею 33 га проведено посіви сільськогосподарських культур – соняшнику. 
За результатами перевірки 01 вересня 2020 року на ОСОБА_1 складено протокол № 1188-ДК/0502П/07/01/-20 про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 53 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за результатами розгляду якого прийнято постанову № 1188-ДК/0524По/08/01/-20 від 11 вересня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 53 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 170 грн, а також розраховано шкоду внаслідок використання земельної ділянки не за цільовим призначенням на суму 18 727,94 грн., яку сплачено добровільно. 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості майна земельна ділянка площею 57,0238 га з кадастровим номером 0524981500:07:001:0066 з цільовим призначенням для сінокосіння і випасання худоби відноситься до комунальної форми власності відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 14 грудня 2020 року № 50-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності в комунальну власність» та Акту приймання-передачі земельних ділянок державної власності в комунальну власність, згідно якого Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області здійснено передачу земельної ділянки площею 57,0238 га з кадастровим номером 0524981500:07:001:0066 Чернівецькій територіальній громаді. 
Прокурор, вважаючи, що нецільове використання земельної ділянки площею 57,0238 га з кадастровим номером 0524981500:07:001:0066  ОСОБА_1  порушує права та інтереси держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницької області та територіальної громади в особі Чернівецької селищної ради, а саме порушує вимоги раціонального землекористування, істотно погіршує якість землі та призводить знищення пасовищ, приведення земельної ділянки у непридатний для використання за призначенням стан, стримує економічний розвиток громади у зв`язку з недоотриманням грошових коштів за оренду землі, а повноважні суб`єкти – позивачі у справі, ніяких дій щодо захисту порушеного права не вчинили, на підставі ст.56 ЦПК України та ст.23 Закону України «Про прокуратуру», просив розірвати договір оренди землі №1-42 від 25 червня 2015 року, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області та ОСОБА_1 та зобов`язати повернути Чернівецькій селищній раді Вінницької області земельну ділянку площею 57,0238га з кадастровим номером 0524981500:07:001:0066.

Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 03 червня 2021 року, в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про залишення позову без розгляду відмовлено.
Позовні вимоги задоволено. Розірвано договір оренди землі №1-42 від 25 червня 2015 року, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області та ОСОБА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Чернівецькій селищній раді Вінницької області земельну ділянку площею 57,0238 га з кадастровим номером 0524981500:07:001:0066. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1  – ОСОБА_2  подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, без належного з`ясування всіх обставин справи та перевірки їх належними та допустимими доказами, без врахування правових висновків Верховного Суду. Просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що прокурором не було надано доказів, які б підтверджували істотність шкоди, а задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказаних обставин не перевірив. Також, судом залишена поза увагою та обставина, що під час звернення до суду з позовом прокурор додав листи Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області та Чернівецької селищної ради, згідно яких останні не вбачають порушень земельного законодавства для розірвання договору оренди земельної ділянки. Вважає, що прокурором не обґрунтовано підстави звернення до суду з позовом в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, оскільки їхні права та інтереси не порушені. Крім того, скаржник зазначив, що відмовляючи в задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції порушив норми процесуального права. 

У відзиві на апеляційну скаргу Могилів-Подільської окружної прокуратури просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 червня 2015 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області (орендодавець по договору) та ОСОБА_1 (орендар по договору) укладено договір оренди землі №1-42 (далі-договір), відповідно до умов якого орендодавець згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 28 травня 2015 року №2-168/20-15-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок в оренду» надав, а орендар прийняв у строкове платне користування терміном на 7 років з моменту укладення, а саме, до 27 червня 2022 року, земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель запасу, площею 57,0238 га, пасовища, з кадастровим номером 0524981500:07:001:0066, на території Борівської сільської ради (за межами населеного пункту), Чернівецького району Вінницької області (а.с.20 – 25).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вказаний договір оренди зареєстрований 15 липня 2015 року, про що вчинено запис за № 10419215 (а.с.38 – 42).

Згідно акту приймання-передачі межових знаків на зберігання від 26 листопада 2014 року ОСОБА_1 прийняла земельну ділянку для сінокосіння та випасання худоби площею 57,0238 га (а.с.26).

Пунктами 5 і 9 визначено нормативну грошову оцінку земельної ділянки у розмірі 290283 грн та щорічну орендну плату за орендовану земельну ділянку у розмірі 12% від нормативної грошової оцінки, що становить 34833,96 за рік.

Згідно п. 14 договору, земельна ділянка передається в оренду для сінокосіння та випасання худоби, а п.16 договору визначено умови збереження стану об`єкта оренди: використання земельної ділянки за цільовим призначенням з дотриманням вимог чинного законодавства та режиму природоохоронного використання земель.

Пунктом 30 договору орендар зобов`язався використовувати земельну ділянку у відповідності до цільового призначення.

Проте, ОСОБА_1 порушила умови договору та здійснила використання земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для сінокосіння та випасання худоби, вид угідь – пасовища як ріллю, тобто не за цільовим призначенням з відступленням від проекту землеустрою земельної ділянки.

12 серпня 2020 року старшим державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог земельного законодавства про охорону земель на території Вінницької області Співаком О.М. було проведено перевірку використання земельної ділянки та виявлено факт використання частини земельної ділянки орієнтованою площею 33 га не за цільовим призначенням (проведено посіви соняшника), про що було складено акт №1188-ДК/856/АП/09/01/-20, яким встановлено, що земельна ділянка (кадастровий номер 0524981500:07:001:0066) площею 57,0238 га, яка надана в оренду ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, вид угідь – пасовища, вид використання - для сінокосіння та випасання худоби, частково засіяна сільськогосподарською культурою – соняшником (орієнтованою площею 33га), тобто використовується як рілля, внаслідок чого завдано шкоди (а.с.17 – 18).

Протоколом про адміністративне правопорушення № 1188-ДК/0502П/07/01/-20 від 01 вересня 2020 року зафіксовано вчинення ОСОБА_1 адмінправопорушення, передбаченого ч.2 ст.53 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.51 – 52).

Постановою про накладення адміністративного стягнення від 11 вересня 2020 року №1188-ДК/0524По/08/01/-20 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ст.53 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн (а.с.49 – 50).

Крім того, відповідачу розраховано шкоду за використання земельної ділянки не за цільовим призначенням в сумі 18727,94 грн та приписом зобов`язано відповідача усунути виявлені порушення і привести ділянку у первісний стан відповідно до проекту землеустрою, що відповідачем було виконано. Дані обставини зазначено в позовній заяві, у поясненні на позовну заяву позивача-1 – Держгеокадастру на позовну заяву (а.с.86 – 92) та клопотанні Чернівецької селищної ради (а.с.85), клопотанні представника відповідача (а.с.122 – 125) та не заперечується учасниками у справі, тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, вказані обставини є такими, що не підлягають доказуванню.

Штраф, накладений вищезазначеною постановою, та матеріальна шкода за використання земельної ділянки не за цільовим призначенням в сумі 18727,94 грн відповідачем ОСОБА_1 сплачено, що підтверджено матеріалами справи (а.с.126 – 127, 131).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Могилів-Подільська окружна прокуратура, яка діє в інтересах держави, вважаючи нецільове використання земельної ділянки істотним порушенням умов договору оренди землі, та неналежний захист порушеного права зі сторони органів, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, бездіяльність таких органів, просила розірвати договір оренди та повернути земельну ділянку.

Частиною 2 ст.792 ЦК України визначено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Аналогічна норма міститься в ч. 8 ст.93 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 5 ЗК України, одним із основних принципів земельного законодавства є принцип забезпечення раціонального використання та охорони земель.

Згідно із статтею 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення є землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Відповідно до статті 34 ЗК України, громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.

Частиною 1 ст. 93 ЗК України визначено поняття права оренди земельної ділянки як засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до п. «а» ч. 1ст. 96 ЗК України, землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України "Про оренду землі").

Частиною 1 ст.24 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно договору оренди.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 25 Закону України «Про оренду землі», орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. Орендар земельної ділянки зобов`язаний виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі.

Згідно зі статтею 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Статтею 32 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про землеустрій», цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до п.п. 1.2, 1.4 Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 листопада 2010 року за № 1011/18306 (далі - Класифікація), код та цільове призначення земель застосовуються для забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у державному земельному кадастрі. КВЦПЗ визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів.

Частиною 5 ст. 20 ЗК України передбачено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.

Статтею 35 Закону України «Про охорону земель» передбачено, що власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані: дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку. Використання земельних ділянок способами, що призводять до погіршення їх якості, забороняється. На землях сільськогосподарського призначення може бути обмежена діяльність щодо: вирощування певних сільськогосподарських культур, застосування окремих технологій їх вирощування або проведення окремих агротехнічних операцій; розорювання сіножатей, пасовищ.

Системний аналіз положень вищевказаних норм дозволяє дійти висновку, що земельні ділянки, віднесені до однієї і тієї ж категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності тощо, та визначені у Класифікації.

Підстави та умови розірвання договору регулюється наступними нормами законодавства.

Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з п. «ґ» ч.1 ст.141, ст.143 ЗК України, підставою припинення права користування земельною ділянкою є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.
Аналогічні позиції висловлені в постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 468/1680/17, від 03 грудня 2020 року у справі № 482/2288/18.

Згідно із ч.ч.3, 4 ст. 31 Закону «Про оренду землі», договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Як передбачено ч. 1 ст. 32 Закону «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

За приписами ч. 5 ст. 20 , ст. 34 ЗК України, земельна ділянка для сінокосіння і випасання худоби може використовуватися лише у межах вказаного виду використання, тобто відповідач був зобов`язаний використовувати земельну ділянку виключно як пасовище і лише в межах виду користування, передбаченого умовами договору.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з п. 14 договору земельна ділянка передана в оренду для сінокосіння та випасання худоби; згідно п. 15 договору цільове призначення земельної ділянки - для сінокосіння та випасання худоби; пунктом 16 визначені умови збереження стану об`єкта оренди: використання земельної ділянки за цільовим призначенням з дотриманням вимог чинного законодавства та режиму природоохоронного використання земель.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка площею 57,0238 га була надана відповідачу з метою використання як пасовища, однак значна її частина (33га) використовувались як рілля (факт засівання соняшником не заперечується учасниками процесу, що також підтверджується матеріалами справи), тобто без зміни категорії цільового призначення земельної ділянки, з порушенням виду її цільового використання в межах однієї категорії.

Відповідно до п. 30 договору, орендар зобов`язаний використовувати орендовану земельну ділянку відповідно до цільового призначення, умов договору, дотримуючись при цьому вимог чинного законодавства, норм і правил щодо використання землі; виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі.

Відповідно до п. 34 договору, дія договору припиняється, зокрема, шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, який вірно встановив, що орендар без погодження з орендодавцем фактично змінив вид використання сільськогосподарських земель, тим самим порушив вимоги раціонального землекористування та одного з основних принципів державної політики у сфері охорони земель, передбаченого ст. 3 Закону України «Про охорону земель» - забезпечення охорони земель, як основного національного багатства України, що призвело до завдання шкоди власнику землі та істотних порушень спірного договору.

Зокрема, апеляційний суд звертає увагу, що згідно положень ст. 13 Закону України «Про оцінку земель» розмір орендної плати пропорційно залежить від величини нормативної грошової оцінки земель.

Як вбачається, з наданої Держгеокадастром інформації (а.с.46 – 48), нормативна грошова оцінка ріллі в декілька разів перевищує відповідні показники пасовищ та, в свою чергу, свідчить про те, що внаслідок фактичного використання орендованої землі в якості ріллі, орендодавець фактично недоотримував значні грошові кошти в якості орендної плати, тим самим зазнав шкоди місцевому бюджету.

Отже, користувачі земельних ділянок повинні використовувати такі земельні ділянки відповідно до того виду використання, за яким ці земельні ділянки були передані їм власником.

Враховуючи вищевикладене, апеляційним судом достеменно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 використовувала орендовану земельну ділянку не за цільовим призначенням, тобто замість сінокосіння та випасання худоби (як це передбачено п.14 – 16 договору оренди землі), використовувала земельну ділянку для вирощування сільськогосподарської культури, чим істотно порушила умови договору оренди №1-42, укладеного 25 червня 2015 року, що є підставою для розірвання договору оренди з поверненням земельної ділянки у розпорядження територіальної громади, а тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для розірвання договору оренди є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачем усунуто порушення умов договору шляхом виконання припису та відшкодовано шкоду, а тому виключає можливість для розірвання договору, апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними, оскільки факт визнання порушення, відшкодування заподіяної шкоди та його усунення в наступному, не скасовує наявність факту порушення орендарем умов спірного договору, які дають підстави для його розірвання у судовому порядку.

Щодо доводів апеляційної скарги про представництво прокуратури.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо ( Volovic v.Ukraine, № 15123/03 , ЄСПЛ 06.12.2007 р).

Тлумачення п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя ( п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру»,  прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті. Тлумачення ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише в двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підстави для звернення прокурора до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Обґрунтовуючи право прокурора для звернення з позовом до суду стало виявлення порушень під час вивчення стану додержання вимог чинного законодавства при використанні земель сільськогосподарського призначення на території Чернівецького району Вінницької області.

Згідно п. 4.30 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, затверджене наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 за № 308 (в редакції наказу Держгеокадастру від 20.02.2020 № 53), останнє здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності в тому числі за дотримання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок, використання земельних ділянок відповідно до цільового призначення.

Таким чином, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області являється контролюючим органом, який здійснює контроль щодо дотримання вимог земельного законодавства, в тому числі цільового використання земельної ділянки усіх категорій та форм власності, а також є стороною спірного договору № 1-42. 

Відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 14.12.2020 № 50-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності в комунальну власність» та Акту приймання-передачі земельних ділянок державної власності в комунальну власність Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області здійснено передачу земельної ділянки площею 57,0238 га з кадастровим номером 0524981500:07:001:0066

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості майна земельна ділянка площею 57,0238 га з кадастровим номером 0524981500:07:001:0066 з цільовим призначенням для сінокосіння і випасання худоби відноситься до комунальної форми власності (а.с.38 – 42, 56 – 57).

Як встановлено судом, органами, на які покладено функції контролю щодо цільового використання земельної ділянки та виконання орендарем умов договору, не було вжито заходів щодо припинення порушень та повернення земельної ділянки. 

Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області листом № 0-2-0.442-1000/2-21 від 03 лютого 2021 року повідомлено прокуратуру, що за умови усунення виявленого порушення, нецільове використання земельної ділянки не є істотною підставою порушення договору оренди та його розірвання, відтак, не зверталось до суду з позовом про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки (а.с.19). 

Крім того, Чернівецька селищна рада листом № 217 від 04 березня 2021 року повідомила прокуратуру, що претензійно-позовна робота не проводилась, оскільки селищна рада не вбачає порушень земельного законодавства у даному випадку, зокрема у Чернівецької селищної ради відсутні кошти на сплату судового збору. В той же час, у разі встановлення порушень чинного законодавства Чернівецька селищна рада не заперечує щодо заявлення позову Могилів-Подільською окружною прокуратурою в інтересах Чернівецької селищної ради.

Вказане свідчить про порушення інтересів держави та територіальної громади, об`єктивною неможливість захисту таких інтересів органами, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, бездіяльністю такого органу та є підставою для звернення прокурора з позовом до суду, оскільки останній виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. 

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року справа №912/2385/18, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2019 року справа № 910/3486/18).

Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 зазначає, що незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи сільської ради про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом про повернення земельної ділянки через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт не звернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Таким чином, пред`явлення позову у цій справі прокурором в інтересах держави викликано саме захистом інтересів держави та територіальної громади в суді, оскільки не було вжито заходів щодо припинення порушень та повернення земельної ділянки.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор, відповідно до частин четвертої-п`ятої статті 56 ЦПК України, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», у тексті позовної заяви обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Чернівецької селищної ради Вінницької області.

Крім того, прокурором виконані вимоги ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» згідно якої, необхідною умовою для звернення прокурора з позовом є попереднє повідомлення саме тих відповідних компетентних органів, які мали б самостійно захищати інтереси держави (а.с.44 – 45).

Головне управління Держгеокадастру в Вінницькій області та Чернівецька селищна рада наявність підстав для представництва прокурором в суді не оскаржували, заперечень проти представництва прокурором інтересів держави в їх особі не висловлювали.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи Головне управління Держгеокадастру в Вінницькій області та Чернівецька селищна рада позов прокурора підтримали в повному обсязі (а.с.85 – 92, 96).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку, який відповідає нормам матеріального та процесуального права щодо відмови в задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

З огляду на те що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, помилковими є доводи апеляційної скарги про неможливість захисту прокурором інтересів держави.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 03 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 липня 2021 року.

Головуючий                 Сопрун В.В.

Судді                         Стадник І.М.
                                       
                                                       Якименко М.М.