ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5428/21 Справа № 214/2505/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковтун Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Бондар Я.М.,
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк"
відповідач - ОСОБА_1 , 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року, ухваленого суддею Ковтун Н.Г. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 26 січня 2021 року

ВСТАНОВИВ: 
У квітні 2020 року позивач Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором №б/н від 14.07.2009 року станом на 16.03.2020 року в загальному розмірі 22090 гривень 00 копійок, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 12068, 00 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту – 12068, 00 грн., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит – 4654,51 грн., нарахована пеня – 3839,39 грн., штраф 500 грн., процентна складова – 1028, 10 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що 14.07.2009 року відповідно до укладеного договору №б/н ОСОБА_1 отримав кредит в ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк".
Відповідач підтвердив згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському інтернет-сайті www.privatbank.ua складають між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. 
Свої зобов`язання банк виконав, натомість позичальник покладені на нього обов`язки належним чином не виконував, в результаті чого станом на 16.03.2020 року у нього виникла заборгованість в загальному розмірі 22090 гривень 00 копійок, яку позивач просив суд стягнути з позичальника в примусовому порядку.
Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором №б/н від 14.07.2009 року станом на 16.03.2020 року в загальному розмірі 12068 (дванадцять тисяч шістдесят вісім ) гривень 00 копійок; судовий збір в розмірі 1099 (одна тисяча дев`яносто дев`ять) гривень 15 копійки.
В задоволені інших позовних вимог відмовлено.
Позивач, АТ КБ «Приватбанк», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, ухваленого з порушенням норм процесуального та матеріального права, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про його скасування в частині відмовлених позовних вимог та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені позивачем позовні вимоги, поклавши судові витрати на відповідача ОСОБА_1 .
При цьому, скаржник зазначає, що при вирішенні спору суд першої інстанції повинен був виходити із положень ст.ст.634, 1054 КЦ України, вказує, що договір у встановленому законом порідку відповідачем не оспорював ся та не визнався недійсним, як і не оспорювало ся укладення чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору. Зазначає, що відповідач, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення боргу фактично погоджувався з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами, які діяли на момент укладення договору, а також, продовжуючи користуватися коштами, приєднувався до редакції тих Умов та Правил, а також Тарифів, які діяли на час користування кредитними коштами.
Окрім того, позичальник власноруч підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 дні пільгового періоду», в якій зазначено базова відсоткова ставка за користування кредитом 3% в місяць, нараховується на залишок не простроченої заборгованості з розрахунку 360 днів в році, розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця наступного за звітним, штраф за порушення строків платежів з будь-яким з грошових зобов`язань – 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій, а також порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості.
Позивач зазначає, що позичальник, отримавши кредитну картку, активував її, користувався кредитними коштами з власної ініціативи, частково погашав заборгованість, що підтверджує укладення між сторонами кредитного договору та підтверджено наданими Банком доказами: розрахунком заборгованості, Довідкою про видані картки за Договором, Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку та випискою по рахункам відповідача.
Скаржник наголошує на тому, що суд першої інстанції, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув, не мав жодних підстав відмовляти у стягненні процентів, пені та штрафів, які узгоджені сторонами.
Відзив на апеляційну скаргу позивача не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку, з огляду на таке. 
Проте колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.
У спорі, пов`язаному із стягненням заборгованості за кредитним договором підлягають встановленню обставини, як наявності між сторонами договірних правовідносин, так і невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.
Згідно ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України).
За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Колегія суддів не може погодитись із висновком суду про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу ОСОБА_1 . Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Так, Банком на підтвердження своїх позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками надані: заява позичальника, яка особисто підписана відповідачем 14.07.2009 та в якій, зокрема зазначена базова процентна ставка за кредитом – 3% на місяць на залишок заборгованості, кредитна картка-Універсальна 30 днів пільногого періоду, Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка також особисто підписана ОСОБА_1 14.07.2009 в якій також зазначено базову процентну ставку в місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році – 3,0%, а також зазначені інші складові кредитного договору, такі, як пеня та штрафи (а.с.25- зворот, 26).
Окрім того позивачем на підтвердження, заявлених у позові вимог надано Довідку про зміну умов кредитування та обслуговування картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н), з якої видно кредитний ліміт, який встановлювався Банком, час встановлення та сума.
Зідно зазначеної довідки позичальнику з 16.02.2018 було встановлено кредитний ліміт на суму 5000 грн. (а.с.23).
Також Банком, як доказ надана Довідка, відповідно до якої за кредитним договором № б/н ОСОБА_1 було видано 6 кредитних карток: НОМЕР_1 , строк дії картки 10/11; НОМЕР_2 , строк дії картки 01/14; НОМЕР_3 строк дії -02/18; НОМЕР_4 , строк дії-08/19; НОМЕР_5 , строк дії картки 08/19; НОМЕР_6 , строк дії картки 04/22 (а.с.24).
Також позивачем надано і виписку по картковому рахунку ОСОБА_1 (а.с.13-22).
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. 
Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені у позовні вимоги.
Наведені вище, надані судом докази зокрема: заява позичальника, Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», особисто підписані відповідачем ОСОБА_1 , підтверджують його приєднання до умов договору в розумінні положень статті 634 ЦК України, оскільки, підписавши заяву позичальника і довідку, відповідач особисто ознайомився з запропонованими йому умовами кредитування, тобто був обізнаний з умовами на яких отримав наданий позивачем кредит, а отже банк має право вимагати від позичальника виконання умов договору в частині сплати відсотків, пені та штрафів
У позові банк просив стягнути окрім тіла кредиту, також і інши складові договору, зокрема: заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит – 4654,51 грн. в порядку ст.625 ЦК, 3839,39 грн., штраф 500 грн., процентна складова – 1028, 10 грн.
Колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції, що умовами укладеного договору не передбачено відсоткової ставки за користування кредитними коштами, інших складових кредитного договору, як пеня та штрафи, оскільки такий висновок суду суперечить наданим Банком доказам, зазначеним вище, якими узгоджений між сторонами розмір базової відсоткової ставки в місяць за користування кредитним коштами – 3,0%, а також нарахування пені та штрафів (а.с.25 – зворот, 26).
Таким чином, колегія суддів частково погоджується із доводами позивача про те, що Банк має право на стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами, а також неустойки, оскільки ці умови узгоджено сторонами.
З позовної заяви вбачається, що Банк просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК в сумі 4654,51, при цьому заборгованість за нарахованими відсотками та заборгованість за простроченими відсотками становить 000,00 грн., тобто відсутня (а.с.3).
Щодо стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, то слід зазначити наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 
В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах. 
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, урегульовані частиною другою статті 625 цього Кодексу, згідно яких на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Такі проценти підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. 
Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення, підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Таким чином, якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми передбачені статтею 625 ЦК України.
Верховний Суд України у постанові від 22 жовтня 2014 року у справі №127цс14 висловив правовий висновок про те, що строк дії картки є кінцевим терміном кредитування.
Отже, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» має право на стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК України, з моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми заборгованості за кредитом або ж після закінчення строку кредитування, тобто строку дії кредитної картки.
За змістом позовної заяви, вимоги про стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК України, пред`явлені станом на 16.03.2020 року, й матеріали справи не містять відомостей щодо того, в якому ж саме порядку заявлено ці вимоги - з моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми заборгованості за кредитом, або ж після закінчення строку кредитування, тобто строку дії кредитної картки.
Як зазначалось вище строк дії кредитної картки № НОМЕР_6 закінчується 04/22 (а.с.24).
За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення цих позовних вимог, оскільки вони є передчасними.
Що стосується доводів апеляційної скарги позивача щодо стягнення неустойки, колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення штрафів підлягають задоволенню, а у стягненні пені слід відмовити, враховуючи наступне.
Цивільно-правова відповідальність – це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Виходячи зі змісту ст.ст.546, 548, 549 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання. 
Як передбачено умовами кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань більш ніж на 30 днів позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф: 500 грн. + 5% від суми позову (а.с.26).
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення – строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21 жовтня 2015 року №6-2003цс15, від 11 жовтня 2017 року № 6-1374цс17, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні судом таких норм матеріального права.
Зі змісту довідки про умови кредитування видно, що підставою нарахування пені та штрафу є порушення строків виконання грошового зобов`язання, тому підстави для одночасного стягнення пені та штрафів, відсутні. 
З урахуванням загального обсягу заборгованості за тілом кредиту в сумі 12068 грн. з урахування фіксованої частини штрафу в сумі 500 грн., розмір штрафу – процентна складова становить 628,40 грн (12068+500 х5/100), які підлягають стягненню з відповідача.
На підставі викладеного, колегія суддів прийшла до переконання, що рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2021 ухвалено без повного урахування наявних у справі доказів, тому згідно положення п.п.1,3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню в оскаржуваній частині та ухваленню нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 штрафів в сумі 628,40 грн.- відсоткова складова та 500 грн. – фіксована складова.
Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.
Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом АТ КБ «ПриватБанк» сплачено судовий збір у сумі 2102 грн., за подання апеляційної скарги 3153 грн., а всього сплачено 5255 грн. (а.с.1,81).
У зв`язку із тим, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково, в загальному розмірі з урахуванням, стягнутого судом першої інстанції тіла кредиту на суму 13196,40 грн., тому з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в сумі 3139,30 грн., відповідно розрахунку (13196,40 грн., х 5255 грн. /22090 грн.).
Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в сумі 12068 грн. – не оскаржується.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк” задовольнити частково.
Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року в частині відмови Акціонерному товариству Комерційний банк „Приватбанк” в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки – скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», код ЄДРПОУ 14360570 заборгованість за кредитом Договором без номеру від 14.07.2009 року станом на 16.03.2020 у виді штрафів: 500 грн. – фіксована частина та 628,40 грн. – процентна складова, що разом становить 1128,40 грн.
Змінити рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року в частині розподілу судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», код ЄДРПОУ 14360570 витрати зі сплати судового збору в сумі 3139,30 за розгяд справи в судах першої і апеляційної інстанцій.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 08 липня 2021 року.
Головуючий:
Судді: