ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2021 року          м. Дніпро         Справа №  912/693/21

          Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
          головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач), судді Білецька Л.М., Орєшкіна Е.В.,
          перевіривши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Данай-Транс-Сервіс" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 06.07.2021р. у справі № 912/693/21 (повний текст складено 09.07.2021р., суддя -                       Глушков М.С., м. Кропивницький)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Данай-Транс-Сервіс",                        м. Кропивницький
до Фізичної особи - підприємця Кириченка Володимира Володимировича,                               м. Кропивницький
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство "Кіровоградське автотранспортне підприємство "Агробудавтосервіс", с. Соколівське, Кропивницький район, Кіровоградська область
про стягнення 65 546,34 грн.
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 06.07.2021р. у позові відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що рахунок-фактура від 16.04.2020 №АМ-0012687 не містить підпису та печатки відповідача.  За своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно  перераховувати грошові кошти  в якості оплати за надані послуги, тобто,  носить інформаційний характер.  Між позивачем та відповідачем не погоджено умов щодо попередньої оплати товару та строків його поставки, а відповідачем не було вчинено дій на виконання договірних  зобов`язань на підставі рахунку-фактури. Оскільки між сторонами не було укладено договору поставки у спрощений спосіб, позивачем обрано неналежний спосіб захисту, а тому у позові слід відмовити.  Суд зазначив, що позивач не позбавлений можливості пред`явити позов до відповідача згідно ст. 1212 ЦК України за наявності відповідних правових підстав.   
2. Підстави з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.
Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 06.07.2021р. у справі  № 912/693/21 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
2.1. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
          Позивач вважає оскаржуване рішення таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального  права, а саме невідповідністю висновків, викладених в рішенні, встановленим обставинам справи. З оскаржуваного рішення суду першої інстанції, вбачається, що суд мав всі підстави надати оцінку правовідносинам між сторонами спору і застосувати ст. 1212 ЦК України.  У позивача було право вимагати стягнення сплачених ним коштів в сумі 58     430,58 грн., а саму правову підставу повинен був застосувати суд при постановленні рішення. Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду апелянт зазначає, що неправильна кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору  належні приписи юридичних норм. На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або  обраного позивачем способу захисту. На думку позивача, суд першої інстанції при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню, а саме статтю 1212 ЦК України, тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України.  
2.2. Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі.
          У відзиві на апеляційну скаргу відповідач  просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а  рішення Господарського суду Кіровоградської області від 06.07.2021р. - без змін. Відповідач стверджує, що позивачем було оплачено рахунок № АМ-0012687 від 16.04.2020р. на суму 58     430, 58 грн., після чого ОСОБА_1 (працівник позивача) отримав запасні частини та передав їх третій особі для виконання ремонту.  Зазначає, що в позовній заяві позивач заперечував отримання оплачених ним запасних частин від відповідача, тоді як в апеляційній скарзі позивач вже не так категорично висловлюється та вказує, що в нього немає достовірних відомостей про те, чи були передані ці запасні частини, якщо передані то які, чи відповідали вони необхідним вимогам для ремонту коробки передач.  Наявність у позивача таких сумнівів доводить надуманість та безпідставність позовних вимог, які обумовлені  невдоволенням позивача щодо якості виконаного ремонту КПП. ФОП Кириченко В.В. вважає, що в даному випадку суд першої інстанції не допустив жодних порушень, оскільки обов`язок суду полягає в правильній кваліфікації спірних правовідносин та застосуванні норм права, які їх регулюють. При цьому, суд першої інстанції не зобов`язаний самостійно обґрунтовувати позовні вимоги позивача та не має права змінювати підстави позову. 
3. Апеляційне провадження.
3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.08.2021р. (головуючий суддя - Вечірко І.О., судді - Верхогляд Т.А., Орєшкіна Е.В.) відкрито апеляційне провадження у справі. Вирішено розглянути апеляційну скаргу без повідомлення учасників провадження у справі за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Зміна складу колегії суддів відбулась на підставі розпорядження керівника апарата суду від 30.09.2021р. у зв`язку із відпусткою судді Верхогляд Т.А.
3.2. Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції.
          За посиланням позивача між Товариством з обмеженою відповідальністю "Данай-Транс-Сервіс" та Фізичною особою - підприємцем Кириченком В.В. досягнуто усної домовленості щодо поставки товару, відповідно до якої позивач, як замовник та покупець, зобов`язався прийняти та оплатити товар, а відповідач як постачальник, передати цей товар.
          Позивач зазначає, що 16.04.2020р. Фізичною особою - підприємцем Кириченком В.В. виставлено позивачу рахунок-фактуру № АМ-0012687 на передоплату за автомобільні запчастини в сумі 58 430,58 грн., який згідно з платіжним дорученням від 16.04.2020р. № 386 сплачений позивачем 16.04.2020р., про що свідчить банківська виписка за період з 16.04.2020р. по 16.04.2020р. (а. с. 52-56).
          За твердженням позивача відповідач свої зобов`язання не виконав, товар не поставив.
12.06.2020р. та 15.07.2020р. позивачем направлено відповідачу відповідно вимогу № 1 та вимогу № 2 про повернення коштів у сумі 58 430,58 грн., перерахованих згідно з рахунком - фактурою № АМ - 0012687 від 16.04.2020р., протягом 10 календарних днів з дня отримання вимоги (а. с 58-63).
Вимогу № 2 відповідач отримав 17.08.2020, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 63 на звороті). Однак, відповідь на зазначені вимоги відповідач не надав, оплату заборгованості не здійснив.
Позивач стверджує, що рахунок - фактура № АМ-0012687 від 16.04.2020р., виставлений відповідачем та проведення позивачем оплати цього рахунку свідчать про виникнення між сторонами зобов`язання, яке регулюється параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України "Поставка". При цьому, в правовідносинах за договором поставки зобов`язаною стороною по сплаті грошових коштів є позивач, а зобов`язальною стороною по поставці продукції - відповідач.
Позивачем згідно з заявою про зменшення позовних вимог нараховано відповідачу до стягнення 58 430,58 грн. боргу, 5 398,99 грн. інфляційних втрат та 1 716,77 грн. 3 % річних.
Таким чином, не виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань стало підставою для звернення позивача до місцевого господарського суду із даним позовом. 
3.3. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4). 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне.
Частиною 1 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договором визнається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
Частиною 1 ст. 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. 
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України). 
Положеннями ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Матеріали справи не містять договору поставки, укладеного в письмовій формі та підписаного сторонами у справі. 
Згідно з ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1, 2  статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
В матеріалах справи міститься рахунок-фактура № АМ-0012687 від 16.04.2020р.. 
Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що первинні документи, які складені на виконання умов договору та підтверджують факт поставки товару покупцеві мають відповідати вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність     в Україні", Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність     в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Згідно із п. 2.4, 2.5 Положення № 88      первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.
Рахунок-фактура №АМ-0012687 від 16.04.2020р.  не містить підпису уповноваженої особи  відповідача. 
Відповідно до платіжного доручення № 386 від 16.04.2020р., позивачем сплачено на користь ФОП Кириченко В.В. грошові кошти в сумі 58     430,58 грн. з призначенням платежу: "оплата за запчастини зг. рах. Nам-0012687 від 16.04.2020р. У сумі 48 692,15 грн. ПДВ – 20% 9738,43 грн.".
Як було вірно з`ясовано судом першої інстанції, позивач не звертався до відповідача з вимогою щодо поставки товару. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73 ГПК України). 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду, що укладення договору поставки у спрощений спосіб на підставі рахунку-фактури не відбулось у зв`язку із недосягненням сторонами домовленості щодо строків і порядку поставки товару, що є істотними умовами для даного виду договору. Жодних дій збоку відповідача на виконання договору поставки, укладеного на думку позивача у спрощений спосіб, вчинено не було, що не заперечується сторонами. 
Пояснення позивача щодо укладення між сторонами у справі договору у спрощений спосіб не доведені належними та допустимими доказами. 
Отже, будь-яких зобов`язань з приводу поставки товару між сторонами у даній справі не виникло.
Разом  з тим, апеляційний господарський суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не позбавлений можливості пред`явити інший позов до відповідача з підстав визначених ст. 1212 ЦК України за наявності правових підстав з огляду на наступне. 
Відповідно до приписів  ст. 162 ГПК України, в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову.
Предметом позову визнається певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. 
Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. 
В свою чергу,  правова підстава позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
У процесуальному законодавстві діє принцип "суд знає закони", який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору. Активна роль суду в цивільному (господарському) процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
     Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Таким чином, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу "суд знає закони".
Верховний Суд у справах № 487/10128/14-ц (Велика Палата Верховного Суду),                № 587/430/16-ц (Велика Палата Верховного Суду), № 917/1739/17 (Велика Палата Верховного Суду), № 902/803/17, № 904/1093/19, № 924/196/19 зробив висновок про те, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом "суд знає закони" під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Зазначений висновок Верховного Суду має загальний (універсальний) характер і підлягає застосуванню судами у розгляді справ незалежно від характеру спору та суті спірних правовідносин.
Водночас у справі, яка розглядається, апеляційним господарським судом встановлено недотримання судом першої інстанції принципу "суд знає закони" та порушення у здійсненні судом правової кваліфікації відносин сторін.
Враховуючи відсутність між сторонами у справі будь-яких правовідносин, закріплених у договорі, а також відсутності дій, спрямованих на виконання договору поставки вбачається факт безпідставного володіння відповідачем грошовими коштами, перерахованими йому позивачем згідно платіжного доручення № 386 від 16.04.2020р. в сумі 58     430,58 грн. з ПДВ. 
Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Згідно ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Частиною  1 ст. 177 ЦК  України об`єктами цивільних прав визнаються речі, у тому числі гроші.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 23.01.2020р. у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019р. у справі № 918/47/18, від 01.04.2019р. у справі № 904/2444/18, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Як було зазначено вище, судом встановлено, що сторонами у справі не доведено факту існування між ними договірних зобов`язань, проте, позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти нібито за поставку автомобільних запчастин. Доказів поставки автомобільних запчастин матеріали справи не містять. Оскільки позивач не отримав зустрічного виконання відповідачем зобов`язань, позивач вправі повернути у свою власність сплачені грошові кошти та відновити справедливий баланс інтересів сторін.  
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного господарського суду доходить висновків про те, що Фізичною особою-підприємцем Кириченком В.В. безпідставно утримуються грошові кошти  Товариства з обмеженою відповідальністю  "Данай-Транс-Сервіс" в розмірі 58     430,58 грн. 
Таким чином, грошові кошти в розмірі 58     430,58 грн. підлягають стягненню з відповідача як безпідставно набуті, відповідно до положень ст. 1212 ЦК України. 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з доводами апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст. 1212 ЦК України.
За змістом ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.
          Дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення, у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України (правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 17.08.2021р. у справі № 913/371/20).
Разом з цим, здійсненню нарахувань відповідно до ст. 625 ЦК України має передувати встановлення факту прострочення виконання боржником грошового зобов`язання та виникнення у кредитора права на нарахування інфляційних втрат та 3 % річних.
Нарахування передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України втрат на суму безпідставно одержаних відповідачем коштів у розмірі 58 430,58 грн., з огляду на їх позадоговірний характер, є обґрунтованим. Проте, вирішуючи питання про момент настання строку, з якого у позивача виникає право на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на підставі згаданої статті слід виходити з положень ч. 2 ст. 530 ЦК України.
Частиною 2 ст. 530 ЦК України визначено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Обов`язок відповідача з повернення безпідставно одержаних грошових коштів у сумі 58 430,58 грн. виникає на наступний день з дня закінчення десятиденного строку, встановленого вимогою № 2 позивача, який слід відраховувати з моменту одержання відповідачем відповідної вимоги позивача, а саме з 28.08.2020р.
Згідно з розрахунками позивача нарахування 3 % річних та інфляційних  втрат здійснено за період з 22.06.2020р. по 14.06.2021р., що свідчить, що такі розрахунки є арифметично невірними.
Здійснивши розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат за період з 28.08.2020р. по 14.06.2021р., апеляційний господарський суд встановив, що арифметично правильним є нарахування  інфляційних втрат у розмірі 5 915,03 грн., 3 % річних у розмірі 1 391,08 грн.
Разом з тим, суд не може вийти за межі позовних вимог. В зв`язку з чим, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню. З відповідача необхідно стягнути на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 58      430,58 грн., інфляційні втрати у розмірі 5 398,99 грн., 3 % річних у розмірі 1 391,08 грн.
3.4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно із ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги шляхом скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
3.5. Розподіл судових витрат.
Витрати по сплаті судового збору на підставі ст. ст. 129, 282 ГПК України покладаються на сторони пропорційно до задоволених вимог.
Щодо заявленого позивачем до суду першої інстанції клопотання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний господарський суд враховує наступне. 
          Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно із ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Як вбачається із змісту заяви позивача про зменшення позовних вимог від 14.06.2021р., позивач просив суд стягнути з відповідача 14 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, з яких 7 000,00 грн. - витрати на професійну правничу допомогу за підготовку уточнень до позовної заяви, інших процесуальних документів у справі, 7 000,00 грн. - витрати на професійну правничу допомогу за участь у судових засіданнях. 
В протоколі судового засідання місцевого господарського суду від 06.07.2021р. зазначено, що представником позивача заявлено клопотання про розподіл судових витрат.
Частиною 8 ст. 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
З огляду на те, що позивач не подав суду першої інстанції доказів протягом встановленого строку, заява про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись ст. ст. 275-282 ГПК України, апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Данай-Транс-Сервіс" - задовольнити частково.
          Рішення  Господарського суду Кіровоградської області від 06.07.2021р. у справі                      № 912/693/21 - скасувати.
          Ухвалити нове рішення.
          Позов задовольнити частково. 
          Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кириченко Володимира Володимировича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Данай-Транс-Сервіс" безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 58     430,58 грн., інфляційні втрати у розмірі 5 398,99 грн., 3 % річних у розмірі 1 391,08 грн., судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 258,72 грн., судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 388,08 грн. 
          У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 325,69 грн. 3 % річних – відмовити. 
          Видачу відповідного наказу, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Кіровоградської області.
                    Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

           Головуючий суддя                                                                      І.О. Вечірко
            Суддя                                                                                Л.М. Білецька  
            Суддя                                                                                                Е.В. Орєшкіна