ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2021 року          м.Дніпро         Справа №  908/23/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Кузнецова В.О.,                                                                                                
суддів Мороза В.Ф., Коваль Л.А.,
секретар судового засідання Крицька Я.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Запорізької області від 12.05.2021 (повне рішення оформлено і підписано 24.05.2021, суддя Левкут В.В.) у справі 
за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ
до відповідача концерну "Міські теплові мережі", м.Запоріжжя
про стягнення 109 442 179,37 грн
                                                  ВСТАНОВИВ:
          І. Короткий зміст і підстави позовних вимог
          Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Запоірзької області з позовом до концерну "Міські теплові мережі" про стягнення заборгованості у розмірі 109 442 179,37 грн, яка складається з: 75 086 663,72 грн пені, 17 830 228,75 грн 3% річних та 16 525 286,90 грн інфляційних втрат.
          Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору № 6413/18-ТЕ-13 постачання природного газу від 03.10.2018  щодо своєчасної оплати природного газу, переданого позивачем у власність відповідача у період: жовтень 2018 року - вересень 2019 року  на загальну суму 1 645 006 856,55 грн. Неналежне виконання відповідачем зобов`язання щодо строків оплати отриманого природного газу є підставою для покладення на нього додаткової відповідальності у вигляді передбачених договором та діючим законодавством санкцій. 
          ІІ. Короткий зміст рішення суду першої інстанції
          Рішенням Господарського суду Запорізької області від 12.05.2021 у даній справі позов задоволено частково; стягнуто з концерну "Міські теплові мережі" на користь акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 37 543 331,86 грн пені, 17 830 228,75 грн 3% річних, 16 525 286,90 грн інфляційних втрат, розстрочено виконання судового рішення строком на 12 (дванадцять місяців), починаючи з 12.05.2021 по 11.05.2022, зі сплатою щомісячно рівними частинами по 5 991 570,62 грн, а в останній місяць - 5 991      570,69 грн; стягнуто з концерну "Міські теплові мережі" на користь акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 735 700,00 грн судового збору; в частині стягнення 37  543   331,86 грн пені (50% зменшення) в позові відмовлено. 
          Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що факт прострочення відповідачем зобов`язання з оплати поставленого газу у період з жовтня 2018 року по вересень 2019 року матеріалами справи доведено та відповідачем визнано. 
          Дослідивши подане відповідачем клопотання про зменшення розміру пені за несвоєчасну сплату отриманого газу, перевіривши доводи, які містяться у такому клопотанні та оцінивши подані докази, врахувавши сплату основного боргу у спірний період у повному обсязі та незначні строки прострочення, а також беручи до уваги, що майновий стан сторін, стан розрахунків та соціальну значущість підприємства відповідача, стягнення на користь позивача процентів річних та інфляційні, які в певній мірі компенсують знецінення несплачених коштів відповідачем, тобто враховуючи, що при зменшенні розміру пені позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані, суд визнав, що в даному випадку наявні підстави, передбачені ч.1 ст.233 Господарського кодексу України, для часткового задоволення клопотання відповідача та для зменшення, нарахованої позивачем пені на 50%.
          Враховуючи фінансовий стан концерну "Міські теплові мережі" та матеріальні інтереси обох сторін, приймаючи до уваги, що підприємство відповідача є соціально значимим теплопостачальним підприємством, що забезпечує централізоване теплопостачання міста Запоріжжя, і природний газ споживається відповідачем для задоволення соціальних та комунальних потреб споживачів, предметом спору є виключно нараховані штрафні санкції, враховуючи, що виконання рішення суду одночасно і в повному обсязі матиме негативні наслідки для фінансово-господарського стану Концерну "Міські теплові мережі", з метою реального виконання рішення суду та дотримання балансу інтересів сторін, суд визнав, що наведені відповідачем обставини є підставою для задоволення заяви відповідача про розстрочення виконання рішення господарського суду у даній справі строком на 12 місяців.
          ІІІ. Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи учасників справи
           3.1 Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
          Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 37 543 331,86 грн та в частині розстрочення виконання рішення суду на 12 місяців та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі та про відмову в задоволення клопотання про розстрочення виконання рішення суду.
          В обґрунтування своєї правової позиції скаржник вказує, що в момент підписання договору відповідач погодився з тим, що за неналежне виконання умов договору на нього буде покладено відповідальність відповідно до умов договору.           
          З урахуванням приписів ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.218, ч.1 ст.229  Господарського кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання за будь-яких обставин. Виконання умов договору не ставиться в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку третіх осіб, зокрема кінцевих споживачів, відсутності коштів на рахунках, або тієї обставини, що він фінансується за рахунок бюджетних коштів тощо.
          Позивач стверджує, що однією з обов`язкових умов застосування статті 233 Господарського кодексу України є дослідження судом майнового стану сторін - і боржника і кредитора, обставини, що обумовили прострочення. Однак, судом першої інстанції грубо проігноровано вказане положення законодавства та, при розгляді питання зменшення пені не досліджено належним чином майновий стан сторін, зокрема позивача.
          Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом. Тобто, Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» як підприємство державного сектору економіки є| об`єктом, що має стратегічне значення для економіки, суспільства і безпеки держави. Відсутність можливості вчасно розраховуватись за природний газ та, як наслідок - відсутність можливості вчасно надати послуги з постачання природного газу, на думку позивача, спричинить значні соціально та економічно негативні наслідки для всієї України.
          Скаржник зазначає, що несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу, закачування природного газу у підземні сховища для забезпечення опалювального періоду 2020/2021, та майбутнього 2021/2022 р. Держава, покладаючи на АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» спеціальні обов`язки з постачання природного газу, не виконує свої зобов`язання з компенсації економічно обґрунтованих витрат, здійснених таким суб`єктом, тим самим спричиняючи до збитків.
          Повна оплата основної заборгованості та соціальна значимість підприємства не є винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки або уникнення відповідальності.
          Крім цього, місцевий господарський суд не звернув увагу на ту обставину, що визначений договором розмір пені 15,3% значно нижче навіть облікової ставки Національного банку України, що діяла в спірний період (17%), та в 2,2 рази менше максимально встановленої суми пені.
          Заявник апеляційної скарги вказує, що місцевий господарський суд дійшов до висновку щодо можливості розстрочення виконання рішення суду за відсутності доказів на підтвердження надзвичайних (виключних) обставин. 
          Відповідач, як юридична особа, що здійснює діяльність на власний ризик, враховуючи принципи, закріплені в ст.6 Цивільного кодексу України, взяв на себе відповідні зобов`язання (прийняти природний газ та здійснити своєчасний/повний розрахунок з «постачальником), і об`єктивно усвідомлював усі можливі ризики ведення господарської діяльності та виконання зобов`язань за договором.
           Відповідачем не надано жодних доказів скрутного фінансового становища.
          Скаржник вважає, що надаючи відповідачу розстрочку виконання рішення суду, суд допустив сприяння відповідачу в подальшому порушувати свої зобов`язання за іншими подібними договорами (існуючими і майбутніми), оскільки надана розстрочка істотно порушує майнові інтереси позивача, внаслідок надзвичайно тривалого перенесення терміну виконання зобов`язання відповідача у спірних правовідносинах, в тому числі враховуючі стрімкі інфляційні процеси в державі.
           3.2 Доводи інших учасників справи
          У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду залишити без змін.
          Аргументуючи відзив на апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що на момент звернення позивача до суду, відповідачем в повному обсязі були виконані зобов`язання за договором постачання природного газу, за поставлений природний газ він розрахувався у повному обсязі, основний борг по договору відсутній.
          На виконання ст.19-1 Закону України «Про теплопостачання», Постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014  №217 затверджено Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки (надалі - постанова №217). Однак, при прийнятті постанови не були враховані наступні статті видатків: заробітна плата, електроенергія, податки, кредити, аварійні ремонти, тощо.
          Відповідач звертає увагу, що розрахунки за природний газ всіма учасниками здійснюються відповідно до затвердженого порядку розподілу коштів. Розрахунок за поставлений позивачем природний газ за договором на суму 1 645 006 856,55 грн був здійснений відповідачем через розподільчі рахунки відповідно до Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.
          Розподіл коштів, що надходять на спеціальний рахунок, відкритий відповідачем в уповноваженому банку, врегульований на законодавчому рівні, а постанова №217 є обов`язковою до виконання в силу ст.117 Конституції України всіма учасниками, на яких вона розповсюджується, тому відповідач не має можливості самостійно розпоряджатися коштами, що надходять від споживачів теплової енергії.
          Відсутність основного боргу за договором підтверджує, що відповідач за постановою №217 здійснював оплату, тобто добросовісно вживав всіх можливих заходів для виконання зобов`язання за договором.
          Щодо наявності підстав для зменшення пені, відповідач вказує, що при розгляді справи  ним були надані докази, документи, які в тому числі підтверджують, що він перебуває в тяжкому фінансовому становищі.
          Основними споживачами теплової енергії є населення, бюджетні установи і організації, об`єкти соціальної сфери, інші суб`єкти господарювання, які здійснюють оплату за теплову енергію несвоєчасно та не у повному обсязі, мають постійну значну заборгованість за спожиту теплову енергію. Технічна можливість відключення боржників відсутня. Здійснювати нарахування штрафних санкцій населенню на основний борг за спожиті послуги відповідач не має можливості. Відсутні реальні важелі впливу, адже згідно чинного законодавства України теплопостачальні підприємства не можуть нараховувати населенню ані штрафні санкції, ані збитки від інфляції. 
          В умовах зростання боргів населення за теплову енергію та падінням його платоспроможності, у підприємств тепло-комунальної енергетики суттєво збільшується заборгованість за спожитий природний газ, енергоносії, загострилася проблема із здійснення першочергових платежів з виплати заробітної плати, поглиблюється їх і так вкрай важкий фінансовий стан.
          Відповідачем посилено ведеться робота зі стягнення дебіторської заборгованості зі споживачів теплової енергії, з контрагентів по господарським договорам.
          Не дивлячись на виниклі обставини та несвоєчасні розрахунки споживачів за використану теплову енергію, відповідач докладає максимальні зусилля, щоб своєчасно виконувати взяті на себе зобов`язання з оплати за використаний газ задля постачання теплової енергії споживачам.
          Тарифами на теплову енергію не передбачені витрати на покриття штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, що свідчить про відсутність джерел для покриття вказаних витрат.
          Стягнення з концерну «Міські теплові мережі» у дуже великому розмірі - 109 442 179,37 грн: 75 086 663,72 грн - пені; 17 830 228,75 грн - 3% річних; 16 525 286,90 грн - інфляційних втрат, за твердженням відповідача, спричинить порушення майнових та соціальних інтересів відповідача: забезпечення безперебійного надання мешканцям м.Запоріжжя послуг з теплопостачання, зокрема, в опалювальний період, здійснення виплати податків і зборів, виплата заробітної плати працівникам підприємства тощо.
          Відповідач вважає посилання позивача в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом першої інстанції норми, закріпленої у ст.233 Господарського кодексу України недоведеними, оскільки судом в повній мірі з`ясовані всі обставини, передбачені зазначеною нормою, а саме наявність обставин для зменшення розміру пені.
          Щодо наявності підстав для розстрочення виконання рішення суду, відповідач зазначає, що стягнення заборгованості з відповідача одноразово призведе до дестабілізації роботи підприємства (зрив опалювального періоду 2021-2022 p.p., банкрутство концерну «МТМ»), у тому числі щодо невиконання ним зобов`язань перед контрагентами зі сплати за електричну енергію, холодне водопостачання, розподіл та транспортування природного газу та виплати заробітної плати працівниками підприємства. Агресивна політика позивача по відношенню до відповідача щодо стягнення непомірних фінансових санкцій є руйнівним, дестабілізуючим фактором в роботі підприємства теплокомуненерго.
          ІV. Апеляційне провадження
           4.1 Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді
          Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2021 для розгляду апеляційної скарги визначена колегія у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді  Коваль Л.А., Чередко А.Є.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.06.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Запорізької області від 12.05.2021; призначено справу до розгляду на 17.08.2021 на 11 годин 30 хвилин.
Розпорядженням керівника апарату суду від 16.08.2021 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Чередка А.Є.
          Згідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2021 для розгляду апеляційної скарги визначена колегія у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді  Коваль Л.А., Мороз В.Ф.
           17.08.2021 у судове засідання (у режимі відеоконференції) з`явився представник позивача, який надав відповідні пояснення.
          Відповідач наданим йому процесуальним правом не скористався та не забезпечив у судове засідання явку повноважного представника, у поданому клопотанні просить розгляд справи відкласти у зв`язку з перебуванням у відпустці його представника.
          Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини передбачено право кожного на судовий розгляд його справи упродовж розумного строку.
              У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України також закріплено розумність строків розгляду справи судом як одну з основних засад (принципів) господарського судочинства.
      Частинами 11,12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
          Колегія суддів враховує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
      У пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 зазначено, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
       У разі відкладення розгляду справи за відсутності достатніх підстав, будуть порушені розумні строки тривалості судового провадження, що в свою чергу може бути порушенням права на справедливий та публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, і як наслідок - права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.    
      Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у справі « В`ячеслав Корчагін проти Росії»,  явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони,
     Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що явка учасників справи у судове засідання обов`язковою не визнавалась, обставини цієї справи дозволяють здійснити апеляційний перегляд справи за відсутністю представника відповідача, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання концерну "Міські теплові мережі" про відкладення розгляду справи. 
           17.08.2021 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.
           4.2 Стислий виклад обставин справи, встановлених судами
03.10.20218 між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник, позивач) та концерном "Міські теплові мережі"  (споживач, відповідач) укладений договір постачання природного газу №6413/18-ТЕ-13 (надалі - договір).
Додатковою угодою № 4 від 29.11.2018 сторонами пункти 1-12 цього договору викладені у новій редакції. 
Додатковими угодами №1-19 до договору сторонами вносились зміни до договору, зокрема, щодо обсягів природного газу, його ціни показників, строку дії договору тощо. 
Відповідно до п.1.1 договору (в редакції додаткової угоди № 4 від 29.11.2018) постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.
Пунктом 1.2 договору (в редакції додаткової угоди № 4 від 29.11.2018) передбачено, що природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
Згідно п.3.8 договору (в редакції додаткової угоди № 4 від 29.11.2018), приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді оформлюється актом приймання-передачі. 
Відповідно до п.3.11 договору (в редакції додаткової угоди № 4 від 29.11.2018) споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за період постачання означає повне виконання постачальником своїх зобов`язань в частині постачання природного газу за цим договором у відповідному розрахунковому періоді.
Пунктом 5.1 договору (в редакції додаткової угоди № 4 від 29.11.2018) передбачено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу. Сторони погодили, що з урахуванням п. 10.3 цього договору укладання договору про організацію взаєморозрахунків з різниці в тарифах відповідно до механізму, затвердженого постановами КМУ (до 01.01.2019 - відповідно до постанови КМУ від 14.02.2018 № 110), а також підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та непрофінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою КМУ від 04.03.2002 №256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.
У пункті 7.1 договору (в редакції додаткової угоди № 4 від 29.11.2018) визначено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором. 
Відповідно до п.7.2 договору (в редакції додаткової угоди № 4 від 29.11.2018), у разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 5.6 цього договору від зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, розрахована від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 № 256. 
Пунктом 11.1 договору (в редакції додаткової угоди № 10 від 24.05.2019) визначено, що договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу до 30 вересня 2019 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.
На виконання умов договору позивач у період: жовтень 2018 року - вересень 2019 року поставив відповідачу природний газ на загальну суму 1 645 006 856,55 грн, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу за вказаний період, які підписані та скріплені печатками позивача (постачальника) та відповідача (споживача) (належним чином засвідчені копії актів надані до позовної заяви).
          За порушення відповідачем строків здійснення розрахунків за поставлений у спірному періоді газ позивачем нараховано відповідачу 75 086 663,72 грн пені, 17 830 228,75 грн 3% річних та 16 525 286,90 грн інфляційних втрат.
           4.3 Позиція апеляційного господарського суду у справі
          Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
          Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, перевіривши на підстави встановлених обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
          Предметом апеляційного перегляду є рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення 37  543 331,86 грн пені, що є 50% від суми пені, заявленої до стягнення в позовній заяві, а також розстрочення виконання судового рішення строком на 12 (дванадцять місяців), починаючи з 12.05.2021 по 11.05.2022, зі сплатою щомісячно рівними частинами по 5       991 570,62 грн, а в останній місяць - 5 991       570,69 грн. 
          У поданому відзиві на позовну заяву відповідач просив зменшити суму пені на 99,9% та розстрочити виконання рішення господарського суду на 12 місяців. 
          Згідно з ч.1      ст.129 Конституції України      суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
          У      рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004  № 15-рп/2004      зазначено, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традицій, звичаїв, тощо, які легітимізовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в      Конституції України.
          Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.
          Відповідно до п.6 ч.1      ст.3 Цивільного кодексу України      загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
          Згідно із ч.ч. 2-4      ст.13 Цивільного кодексу України      при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
          Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої      статті 13 цього Кодексу      (ч.3      ст.15 Цивільного кодексу України).
          Відповідно до ч.3      ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
          Вирішуючи питання про наявність або відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення пені на 99,9 %, колегія суддів враховує таке.
          Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
          Згідно із ч.3      статті 551 Цивільного кодексу України      розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
          Статтею 233 Господарського кодексу України      встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
          Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
          Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
          Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
          Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
          За приписами частин першої, третьої, четвертої, п`ятої статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється; оплата споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання є обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії;  кошти, що надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.
           На виконання вимог статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2015 №217 затверджено  Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки, який визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки (надалі - Порядок №217).
          В силу частин 4, 5 статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», Порядок № 217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (пункти 3, 4, 5, 6 Порядку №217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (пункти 8, 9, 14 Порядку № 217).
          Аналіз приписів статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання» в сукупності з положеннями Порядку № 217, дозволяє дійти висновку, що цим Порядком визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником.
          Таким чином, відповідач самостійно не визначає порядок розподілу коштів, які надійшли на його рахунок зі спеціальним режимом використання, та оплата із такого рахунку відповідних послуг, у тому числі послуг з транспортування природного газу, залежить від розміру коштів, які надійшли від споживачів.
          Наведені обставини свідчать про відсутність в діях відповідача прямого умислу на порушення зобов`язання щодо своєчасної оплати природного газу.
          Колегія суддів враховує, що природний газ, що поставляється за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п.1.2 договору). 
          Проблема забезпечення теплом усіх категорій споживачів в опалювальний період є суспільно-політичною проблемою, вирішення якої, зокрема, покладене на сторони спору. Діяльність концерну "Міські теплові мережі", як теплогенеруючої організації здійснюється з метою задоволення суспільного інтересу, що є винятковою обставиною.
          Порушення принципу рівності суб`єктів господарювання є недопустимим, оскільки весь тягар негативних наслідків, зумовлений несвоєчасністю розрахунків кінцевих споживачів за поставлену теплову енергію, несе теплогенеруюча організація, внаслідок застосування до неї штрафних санкцій постачальником природного газу. 
          Згідно з принципом співрозмірності (пропорційності) не можуть покладатися на юридичну особу, яка діє з метою задоволення суспільних інтересів, зобов`язання, які перевищують межі необхідності.
           Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми, як неустойку, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором
          Приймаючи до уваги ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором (повну сплату вартості поставленого природного газу ще до звернення позивача із позовом); майновий стан сторін, враховуючи, що прострочення платежу має незначний період;  відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану підприємства, саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору;  пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не зазнає значних негативних наслідків в своєму фінансовому становищі з урахуванням стягнення 3% річних та інфляційних втрат, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для  зменшення розміру пені на 50%.
          Такий висновок ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України (зокрема, статей 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України) та відповідає сформованій та сталій судової практиці, у тому числі суду касаційної інстанції, щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, а саме у спорах про стягнення заборгованості з комунального підприємства за поставлений природний газ.
          Колегія суддів вважає безпідставними посилання скаржника на неправомірне зменшення судом першої інстанції пені на підставі статті 233 Господарського кодексу України і незастосування судом першої інстанції правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 та від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16, оскільки за змістом статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України зменшення суми пені є правом суду, яке він може реалізувати у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин конкретної справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження доказів.
          Вирішуючи питання про наявність або відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду, апеляційний господарський суд приймає до уваги наступне.
          Відповідно до частин 1- 5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
          Розстрочення означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).
          Питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи та заперечення як позивача, так і відповідача.
          Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
          В обґрунтування клопотання про надання розстрочки виконання судового рішення відповідач зазначив, що він комунальним підприємством, яке здійснює свою господарську діяльність у сфері централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води споживачам усіх категорій міста Запоріжжя. Відповідач є соціально значимим теплопостачальним підприємством, що забезпечує централізоване теплопостачання міста Запоріжжя, і природний газ споживається відповідачем не для власних потреб, а для задоволення соціальних та комунальних потреб споживачів. За результатами фінансово-господарської діяльності за 2018 рік концерн має збиток, за 2019 рік - дефіцит коштів за 12 місяців 2019 року становить 469 691,6 тис. грн., за 2020 рік дефіцит коштів за 12 місяців 2020 року становить 625 921,4 тис. грн. Заборгованість споживачів перед відповідачем станом на 01.01.2021 складає 1 411 611,77 тис. грн. Також відповідачем зазначено, що відповідно до чинного законодавства, концерн зобов`язаний здійснювати постачання теплової енергії безперебійно, незалежно від зовнішніх факторів, нормативних чинників, наявності заборгованості у споживачів. Це зумовлено специфікою роботи всіх підприємств теплоенергетики, що в свою чергу лише сприяє накопиченню заборгованості за теплову енергію. Концерн не є дотаційним підприємством і з бюджетів всіх рівнів фінансування на здійснення його господарської діяльності або покриття збитків не отримує. Надходження від споживачів теплової енергії - це єдиний дохід відповідача. 
          Колегія суддів вважає, що вказані відповідачем обставини не підтверджують факт відсутності у боржника можливості виконати судове рішення без надання відстрочки та не є тими обставинами, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
          Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України відсутність коштів у боржника не вважається випадком, який звільняє останнього від відповідальності за порушення ним зобов`язання.
          Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути оправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.
          Окрім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.
          Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.
          У даному випадку, суд першої інстанції не врахував матеріальні інтереси позивача, який мав легітимні сподівання на те, що присуджена до стягнення заборгованість буде йому сплачена у встановлений законом строк, що дає підстави для висновку, що при розстроченні виконання рішення за заявою відповідача судом не дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.
          Незадовільний майновий стан позивача, не є підставою для розстрочення виконання рішення суду, оскільки при укладенні спірного договору на умовах, зазначених в ньому, позивач прийняв на себе ризики відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань.
          Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не надано доказів часткової оплати заборгованості. 
          Враховуючи викладене, приймаючи до уваги ті обставини, що позивач і відповідач є самостійними суб`єктами господарювання, які несуть однакову економічну (матеріальну) відповідальність за свої дії та одинакові ризики; подана відповідачем заява суперечить як законним правам та інтересам позивача, так і вимогам  ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не враховує матеріальні інтереси стягувача та його фінансовий стан; колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення клопотання відповідача про розстрочення виконання судового рішення у справі.
          В решті рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому відповідно до приписів ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України не переглядається. 
          4.4 Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги
          Встановивши порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, колегія суддів приходить до висновку про зміну цього рішення відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.277 Господарського процесуального кодексу України та часткове задоволення апеляційної скарги.
          Колегія суддів враховує, що у мотивувальній частині рішення суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з концерну "Міські теплові мережі"  на користь акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пені у розмірі 37 543 331,86 грн. Разом з цим, у резолютивні частині рішення судом допущено описку та зазначено про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі  37 543 31,86 грн.
          Дійшовши висновку про зміну оскаржуваного рішення, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням приписів ч.1 ст.243 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе виправити допущену описку та зазначити про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі   37 543 331,86 грн.
           4.5 Розподіл судових витрат
           Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника, оскільки матеріальна частина рішення суду першої інстанції залишена апеляційним судом без змін.
 Керуючись ст.ст.269,275,277,281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.
          Рішення Господарського суду Запорізької області від 12.05.2021 у справі №908/23/21 змінити, виклавши у наступній редакції: « Позов задовольнити частково. Стягнути з концерну "Міські теплові мережі" (69091, м.Запоріжжя, бул.Гвардійський, 137, ідентифікаційний код 32121458) на користь акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,6, ідентифікаційний код 20077720) 37 543 331,86 грн (тридцять сім мільйонів п`ятсот сорок три тисячі триста тридцять одну грн 86 коп) пені, 17 830 228,75 грн (сімнадцять мільйонів вісімсот тридцять тисяч двісті двадцять вісім грн 75 коп) 3% річних, 16  525 286,90 грн (шістнадцять мільйонів п`ятсот двадцять п`ять тисяч двісті вісімдесят шість грн 90 коп) інфляційних втрат. Видати наказ. Стягнути з концерну "Міські теплові мережі" (69091, м.Запоріжжябул. Гвардійський, 137, ідентифікаційний код 32121458) на користь акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) 735    700,00 грн. (сімсот тридцять п`ять тисяч сімсот грн) судового збору. Видати наказ. В частині стягнення 37 543 331,86 грн пені (50% зменшення) в позові відмовити. У задоволенні клопотання концерну «Міські теплові мережі» про розстрочення виконання рішення суду - відмовити».   
Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
    Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку

        Постанова складена у повному обсязі 25.08.2021

       Головуючий                                                          В.О.Кузнецов
           
       Судді                                                                        Л.А.Коваль
                                                                            
                                 В.Ф.Мороз