КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                          
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
15 липня 2021 року                                                                                     м. Київ
                                                                                                         
Справа №755/17641/18
                                                                                 Апеляційне провадження №22-ц/824/7204/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     судді-доповідача:                Соколової В.В.
                         суддів:                                   Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.
                          за участю секретаря             Федорчук Я.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Виниченко Л.М. 10 лютого 2021 року в місті Києві, повний текст рішення складений 19 лютого 2021 року,  у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, встановлення порядку користування квартирою,  
 
В С Т А Н О В И В
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з вищевказаним позовом в якому, з урахуванням уточнень, просила у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на:
- однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 791780 грн;
- жилий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_2 , вартістю 2133000 грн;
- земельну ділянку площею 0,570 га, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , вартістю 324900 грн;
- автомобіль Lexus RХ 350, рік випуску 2008, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 537300 грн.
За нею просила визнати право власності на:
- однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , вартістю 770500 грн;
- трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , вартістю 2745900 грн;
стягнути зі сторони, якій буде виділено майно по більшій вартості, ніж частка у спільному майні, на користь іншої сторони грошову компенсацію різниці вартості частки майна та стягнути з відповідача судові витрати (т. 1 а.с. 1-7,164-169).
Позовні вимоги мотивовані тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 04 березня 1992 року по 26 жовтня 2016 року, під час якого було придбане наступне майно: однокімнатна квартира АДРЕСА_3 , згідно договору купівлі-продажу від 14 квітня 2008 року, право власності на яку зареєстроване за відповідачем, вартістю за висновком оцінки 770500 грн; житловий будинок жилою площею 48,1 кв.м. з господарськими спорудами, згідно договору купівлі-продажу від 24 червня 1998 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , право власності зареєстровано на неї, вартістю за висновком незалежної оцінки 2133000 грн; земельна ділянка площею 0,570 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , право власності зареєстровано на неї згідно Державного акту на право приватної власності на землю вартістю 324900 грн; однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1998 року, право власності на яку зареєстроване за відповідачем, вартістю за висновком незалежної оцінки 791780 грн; трикімнатна квартира АДРЕСА_4 , згідно договору купівлі-продажу від 05 грудня 2013 року, право власності на яку зареєстроване за нею та за відповідачем в рівних частках, вартістю за висновком оцінки 2745900 грн; автомобіль марки Lexus, модель RХ 350, рік випуску 2008, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , право власності на який зареєстроване за нею, вартістю за висновком незалежної оцінки 537300 грн.
Позивач зазначає, що домовленості з відповідачем щодо поділу майна подружжя не досягнуто. У її користуванні знаходиться трикімнатна квартира АДРЕСА_4 , у якій відповідач не проживає, комунальні послуги повністю сплачує вона. У користуванні відповідача знаходяться квартира АДРЕСА_1 та автомобіль марки Lexus, модель RХ 350. Жилий будинок знаходиться за межами міста Києва, у зв`язку з чим користування ним без автомобіля для неї є край ускладненим, тому вважає, що доцільно виділити цей будинок у власність відповідача разом із земельною ділянкою та автомобілем. Встановлення порядку користування трикімнатною квартирою є недоцільним, оскільки цією квартирою користується виключно вона, відповідач там не мешкає, останній має однокімнатну квартиру у якій проживає. При виділі у власність відповідачу житлового будинку його житлові права не будуть порушені. Різниця вартості майна може бути компенсована грошовими коштами.
 
У зустрічному позові відповідач  ОСОБА_2 просив виділити йому та визнати за ним право власності на:
- однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 ;
- однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;
- автомобіль марки Lexus, модель RХ 350, рік випуску 2008, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
ОСОБА_1 просив виділити:
- житловий будинок жилою площею 48,1 кв.м. з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Також просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_5 , що належить в рівних частках йому та ОСОБА_1 по Ѕ частині кожному, згідно висновку експерта, який буде поданий у ході розгляду цивільної справи, та стягнути з відповідача судові витрати, оплату на правничу допомогу, оплату за надання висновків про вартість об`єктів оцінки.
Крім того, просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь компенсацію за перевищення частки у спільному сумісному майні в розмірі 31167 грн (т. 1 а.с. 38-45).
Вимоги зустрічного позову мотивовано тим, що трикімнатна квартиру АДРЕСА_5 , згідно договору купівлі-продажу від 05 грудня 2013 року, оціночною вартістю 3908404 грн, що зареєстрована по Ѕ частині за ним та за ОСОБА_1 , є їхньою спільною частковою власністю, а не спільною сумісною власністю, як зазначає позивач у первісному позові. Зазначає, що у вказаній квартирі проживає відповідач, квартира є їхньою спільною частковою власністю, а тому необхідно встановити порядок користування вказаною квартирою. Запропонований ОСОБА_1 варіант поділу майна порушує його права та інтереси, а також є значним відступленням від рівності часток у спільній сумісній власності подружжя. Вартість спільно набутого майна становить 6978480 грн, з яких Ѕ частина становить 3489240 грн із врахуванням вартості трикімнатної квартири, а вартість майна, яке ОСОБА_1 просить виділити йому є нижчою від вартості Ѕ частки майна, та становить 3193430 грн, що на 295810 грн нижче від половини частки. Він пропонує поділити майно у вищевказаний спосіб, за яким у його власність перейде майно на суму 2070666 грн у власність відповідача - на суму 2133000 грн, що перевищує Ѕ частки на 31167 грн, яку відповідач повина сплатити йому у якості компенсації. Добровільно поділити майно ОСОБА_1 відмовляється, а тому він вимушений звернутись за захистом своїх прав та інтересів до суду.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, встановлення порядку користування квартирою - задоволено частково.
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на:
- однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 32,80 кв.м., жилою площею 17,00 кв.м., вартістю 770500 грн,
- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , вартістю 2133000 грн.
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на:
- однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,50 кв.м., жилою площею 16,20 кв.м., вартістю 791780 грн,
- легковий автомобіль марки Lexus модель RХ 350, рік випуску 2008, номер шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 462400 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію вартості майна в сумі 824660 грн.
В іншій частині позовних вимог основного та зустрічного позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 352, 40 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що земельна ділянка площею 0,570 га, яка розмішена на території АДРЕСА_2 , є особистою власністю ОСОБА_1 , тому поділу, як майно подружжя, не підлягає. За таких обставин суд вважав за необхідне у порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розміщений на належній позивачці за первісним позовом вищевказаній земельній ділянці. Оскільки ОСОБА_2 виділено у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , то суд вважав, що іншу однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 слід виділити у власність ОСОБА_1 . Саме такий поділ буде рівнозначний для сторін з огляду на наявний обсяг спільно набутого у шлюбі нерухомого та рухомого майна. Вартість всього майна, яке підлягає поділу між сторонами складає 4157680 грн, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по Ѕ частці, а саме по 2078840 грн кожному у спільному майні подружжя. Оскільки ОСОБА_1 виділено майна на суму 2903500 грн, а ОСОБА_2 на суму - 1254180 грн, тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню грошова компенсація вартості майна у розмірі 824660 грн.
Вимоги зустрічного позову в частині визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_4 , загальною площею 112,5 кв.м. задоволенню не підлягають, оскільки згідно висновку будівельно-технічної експертизи через проведення перепланування та переобладнання квартири встановити порядок користування приміщеннями квартири неможливо.  
 
Не погодилась із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , нею подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що при поділі майна подружжя судом першої інстанції не були враховані борги подружжя, що є порушенням прав та обов`язків, як сторін у справі, так і третьої особи. Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку спільного майна подружжя грошової компенсації вартості майна в сумі 824660 грн, суд першої інстанції порушив вимоги ст. 71 СК України, оскільки сторони заявляли позовні вимоги з різними варіантами поділу майна, згоди на отримання грошової компенсації не надавали, відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду попередньо не внесли, у зв`язку з чим у суду були відсутні правові підстави для стягнення з неї грошової компенсації різниці вартості майна.
Також зазначає, що суд не взяв до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18, оскільки у висновку будівельно-технічної експертизи та у висновках фахівця про вартість майна не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність  за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для суду. А тому вважає, що вказані висновки є неналежними доказами та не мали братися судом до уваги. 
Зважаючи на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким первісний позовом задовольнити повністю, в задоволенні зустрічного позову відмовити.
 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що кошти на придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 112,5 кв.м. бралися ним в борг у банківській установі, а не у брата позивача, а тому вказані доводи апеляційної скарги вважає безпідставними. Також  зазначає, що вказана квартира знаходиться у спільній частковій власності позивача та відповідача, а тому поділу не підлягає. 
 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , яка змінила прізвище і на час розгляду справи апеляційним судом, є ОСОБА_3   та її представники адвокат Кучерук М.В. та  адвокат  Приходько Т.П. підтримали апеляційну скаргу та просили про її задоволення.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Мельник О.О. заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обгрунтованим, просили  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду були розглянуті усно і занесені до протоколу судового засідання клопотання сторони позивача про долучення до матеріалів справи нових доказів, а також забезпечення доказів, які залишені апеляційним судом без задоволення з огляду на порушення встановленого процесуальним законом порядку подання доказів, відсутність поважних причин неподання і не здійснення заяви про неможливість надання таких доказів у строк з причин, що не залежали від неї на стадії розгляду справи судом першої інстанції.  
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
 
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04  вересня 1992 року, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року у справі № 755/12949/16-ц (т. 1 а.с.8-9,50).
В період перебування сторін у шлюбі було набуто право власності на таке майно.
24 червня 1998 року за Договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Узинської державної нотаріальної контори Пашкевич Л.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2995, на ім`я позивача ОСОБА_1 придбано житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 (т.1 а.с.10,52-53). Відповідно наданого позивачем висновку вартості об`єкта незалежної оцінки від 11 листопада 2018 року, складеного оцінювачем ТОВ «Український центр оцінки», ринкова вартість вказаного будинку становить 2133000 грн (т.1 а.с.20).
На ім`я позивача також видано Державний акт на право приватної власності на землю від 10 лютого 2003 року серії І-КВ № 017235 на земельну ділянку площею 0,570 га, яка розташована на території АДРЕСА_2 . В акті зазначена підстава його видання: рішення виконкому Розаліївської сільської ради народних депутатів від 12 грудня 2000 року (т.1 а.с.62,170). Відповідно Звіту про експертну грошову оцінку вартості земельної ділянки складеного оцінювачем ТОВ «Київська оціночна компанія» від 18 лютого 2019 року, ринкова вартість вказаної земельної ділянки становить 324900 грн (т.1 а.с.171-195).
23 жовтня 1998 року за Договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю., на ім`я відповідача  ОСОБА_2 була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1 (т.1 а.с.11, 54-55). Відповідно наданого позивачем висновку вартості об`єкта незалежної оцінки від 11 листопада 2018 року, складеного оцінювачем ТОВ «Український центр оцінки», ринкова вартість вказаної квартири становить 791780 грн (т.1 а.с.18). Відповідно наданого відповідачем звіту про експертну оцінку вартості об`єкта від 22 грудня 2018 року, складеного ФОП ОСОБА_4 , ринкова вартість вказаної квартири становить 795361 грн (т.1 а.с.106-119).
14 квітня 2008 року за Договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрованого в реєстрі за №1928, на ім`я відповідача ОСОБА_2 було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (т.1 а.с.12-13,51,56-57). Відповідно наданого позивачем висновку вартості об`єкта незалежної оцінки від 11 листопада 2018 року, складеного оцінювачем ТОВ «Український центр оцінки», ринкова вартість вказаної квартири становить 770500 грн (т.1 а.с.17). Відповідно наданого відповідачем звіту про експертну оцінку  вартості об`єкта від 22 грудня 2018 року, складеного ФОП ОСОБА_4 , ринкова вартість вказаної квартири становить 799043 грн (т.1 а.с.91-105).
05 грудня 2013 року за Договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Топілко О.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2319, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 (т. 1 а.с.14-15, 59-60, 63, 220 (оригінал). Відповідно наданого позивачем висновку вартості об`єкта незалежної оцінки від 11 листопада 2018 року, складеного оцінювачем ТОВ «Український центр оцінки», ринкова вартість вказаної квартири становить 2745900 грн (т.1 а.с.19). Відповідно наданого відповідачем звіту про експертну оцінку  вартості об`єкта від 27 грудня 2018 року, складеного ФОП ОСОБА_4 , ринкова вартість вказаної квартири становить 3908404 грн (т.1 а.с.64-78). За висновком судового експерта Комашко Р.В. № 3-02/2019 від 17 лютого 2020 року складеного на виконання ухвали суду про проведення оціночно-будівельної експертизи, ринкова вартість вказаної квартири становить 3900000 грн (т.2 а.с.33-54).
14 липня 2016 року на ім`я позивача ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль марки Lexus модель RХ 350, рік випуску 2008, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 та довідкою Територіального сервісного центру №8041 Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України від 08 листопада 2018 року №1033 (т. 1 а.с.16,61). Відповідно наданого позивачем висновку вартості об`єкта незалежної оцінки від 11 листопада 2018 року, складеного оцінювачем ТОВ «Український центр оцінки», ринкова вартість вказаного автомобіля становить 537300 грн (т.1 а.с.21). Відповідно наданого відповідачем звіту про експертну оцінку  вартості об`єкта від 22 грудня 2018 року, складеного ФОП ОСОБА_4 , ринкова вартість вказаного автомобіля становить 476262 грн (т.1 а.с.79-90). За висновком експерта судової автотоварознавчої експертизи №2851 від 06 серпня 2019 року, складеного судовим експертом Київської незалежної судово-експертної установи на виконання ухвали суду від 02 квітня 2019 року, ринкова вартість автомобіля Lexus RХ 350, реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 462400 грн (т.1 а.с.238-255).
 
Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою привальною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю.
За правилом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч.ч.1-3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.  Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
В силу положень ст.ст. 63, 65 СК України  дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. 
Згідно зі ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
В порядку визначеному  ч.ч. 1,2,4,5  ст. 71 СК України майно,  що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ч.ч. 2,3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
За змістом ч.1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
 
Верховний Суд у ряді постанов висловив правову позицію про те, що конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такі правові висновки містяться, зокрема,  у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17; у постановах від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17; від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц,; від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, від 08 лютого 2021 року у справі №712/11098/18, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 вказано, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (ст. 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (ст. 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. 
У  постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 вказано на те, що відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України).
Об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.  У підсумку Верховний Суд вказав на те, що поділу підлягає тільки будинок, відомості про який внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.
 
Отже, вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до вимог обох позовних заяв, сторони у справі просили у порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та на легковий автомобіль Lexus RХ 350. Ці об`єкти придбані в період перебування сторін у шлюбі, доказів на спростування презумпції спільної сумісності власності матеріали справи не містять і сторони фактично цього не заперечують. А отже висновок суду першої інстанції про доцільність виділення цієї квартири та автомобіля відповідачу відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Вартість автомобіля визначена судом першої інстанції в розмірі 462400 грн, тобто на підставі висновку експерта проведеного на виконання ухвали суду, що є обґрунтованим, так як сторонами називались з наданням відповідних підтверджень різні дані про вартість цього автомобіля. Вартість квартири визначена на підставі висновку наданого позивачем. Сторонами надавались різні дані щодо вартості цієї квартири, проте вони суттєво не відрізняються (791780 грн за висновком наданим позивачем і 795361 грн за висновком наданим відповідачем).  Разом з тим, відповідач погодився з цим висновком суду, ним рішення суду не оскаржується, апеляційна скарга позивача не містить доводів на спростування цього висновку суду і щодо виділення  цього майна відповідачеві. Таким чином, висновок суду першої інстанції про виділення у власність відповідача квартири АДРЕСА_1 , вартістю 791780 грн, та легкового автомобіля Lexus RХ 350, вартістю 462400 грн, слід визнати обґрунтованим. Загальна вартість цього майна становить 1254180 грн.
Оскільки відповідачу ОСОБА_2 виділено у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , то слід погодить з висновком суду першої інстанції про доцільність виділення позивачеві ОСОБА_1 іншої однокімнатної квартиру АДРЕСА_3 , так як це відповідає принципам рівності та справедливості. Вказана квартира придбана в період шлюбу на ім`я відповідача, доказів на спростування презумпції спільної сумісності власності матеріали справи не містять і сторони фактично цього не заперечують. Вартість цієї квартири визначена судом першої інстанції в розмірі 770500 грн, тобто судом прийнято до уваги висновок оцінки цього майна наданий позивачем. Відповідачем також був наданий висновок щодо оцінки цього майна, де воно було оцінено в розмірі 7999043 грн. Разом з тим, відповідач погодився з цим висновком суду, ним рішення суду не оскаржується, апеляційна скарга позивача не містить доводів на спростування цього висновку суду і щодо виділення цього майна позивачеві. А отже даний висновок суду також є таким, що відповідає обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги позивача переважно зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції щодо залишення трикімнатної квартири по АДРЕСА_6 у спільній частковій власності сторін, виділення у власність позивача будинку з земельною ділянкою та стягнення з позивача на користь відповідача грошової компенсації.
З наведених обставин у даній справі вбачається, що право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 набуто в період перебування сторін у шлюбі. При укладенні Договору купівлі-продажу квартири від 05 грудня 2013 року, сторонами визначено, що вказана належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності у рівних частках, а саме по Ѕ частці кожному, що також підтверджується даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.
Позивач у своїх вимогах просить про припинення права власності відповідача у спільній часткові власності, визнання права власності на цю частку за нею, здійснивши компенсацію за рахунок будинку, що перебуває у спільні власності. 
Проте вказані вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Слід погодитись з висновком суду інстанції про неможливість застосування положень ст. 70 СК України, так як ними визначається розмір часток подружжя у праві спільної сумісної власності, а предметом спору у даній справі є частка відповідача у праві спільної часткової власності. Право на присудження компенсації визначене ст. 71 СК України також передбачено у разі поділу спільного сумісного майна подружжя і у грошовій формі. Позивач не вказує і суд не вбачає правових підстав для припинення права власності відповідача на частку у спільному частковому майні. Тому вказаний об`єкт нерухомого майна  не є об`єктом поділу, як спільна сумісна власність подружжя, у зв`язку з чим ця квартира залишається у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як співвласників по Ѕ частці житла.
А отже доводи позивача про придбання вказаного майна за рахунок коштів отриманих у позику від її брата не можуть бути прийняті до уваги суду, до того ж суду не було надано належних доказів наявності таких правовідносин і позовні вимоги про поділ боргових зобов`язань сторонами заявлені не були. У зв`язку з цим, доводи апеляційної скарги позивача щодо неврахування судом першої інстанції боргів подружжя слід визнати безпідставними. 
Відносно вказаної квартири у зустрічному позові ОСОБА_2 були заявлені вимоги про встановлення порядку користування нею, які залишені судом першої інстанції без  задоволення. Апеляційна скарга не містить доводів щодо вирішення даних вимог судом першої інстанції, при цьому порушень норм права апеляційний суд не вбачає, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції не переглядається апеляційним судом, як таке що виходить за межі доводів апеляційної скарги.
Відносно будинку, що є предметом спору судом встановлено, що вказаний будинок знаходиться в АДРЕСА_2 , був придбаний за договором купівлі-продажу на ім`я позивача, в період її перебування у шлюбі з відповідачем. За даними договору купівлі-продажу його предметом був будинок  площею 48,1 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами (сарай, туалет, огорожа, колодязь). У висновку вартості оцінки цього майна площа будинку визначена як 48,1 кв.м., а вартість визначена в розмірі 2133000 грн. Разом з тим, на стадії апеляційного перегляду справи, позивач вказує на здійснення перебудови і збільшення площі будинку до 150 кв.м., що також було визнано відповідачем. Однак, матеріали справи не містять даних про здійснення перебудови цього будинку, в порядку визначеному чинним законодавством, відсутні дозвіл на будівництво, проект, дані про ведення в експлуатацію, реєстрацію нового об`єкту нерухомості. Отже, фактично мова йде про здійснення самочинного будівництва та визнання права власності на нього. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (ч.2 ст. 376 ЦК України). 
Під час розгляду справи встановлено, що придбаний сторонами у 1998 році житловий будинок площею 48,1 кв.м, є спільною сумісною власністю сторін. Інше перепланування будинку, не оформлено у встановленому законом порядку, а будинок, який був придбаний відповідно до договору купівлі-продажу залишився, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що поділу підлягає тільки будинок, який був придбаний 24 червня 1998 року загальною площею 48,1 кв.м., який був зареєстрований у встановленому порядку.
Земельна ділянка, що є предметом спору, є ділянкою на якій розташований  вказаний вище будинок, її площа становить 0,570 га. В акті зазначена підстава його видання: рішення виконкому Розаліївської сільської ради народних депутатів від 12 грудня 2000 року і, як встановлено судом, вона набута в порядку безоплатної приватизації. Таким чином, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється, право власності на неї набуто в порядку реалізації наданого державою позивачу права, а не за рахунок спільних коштів сторін у справі.
А отже, враховуючи обставини належності земельної ділянки позивачеві на праві особистої приватної власності, розташування на ній житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що є об`єктом спільної сумісної власності, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про доцільність визнання права власності на цей об`єкт також за позивачем.
Оскільки земельна ділянка не належить до об`єктів права спільної сумісної власності сторін, її оцінка не враховується при поділі майна. Вартість будинку визначена судом першої інстанції на підставі висновку оцінки, наданого позивачем в розмірі 2133000 грн. Інших даних матеріали справи не містять. Відповідач погодився з визначенням такої вартості цього майна, інших даних не надав. На стадії розгляду справи судом першої інстанції позивачем не було надано і не було заявлено про забезпечення інших доказів щодо визначення вартості цього майна. На стадії апеляційного перегляду справи таке клопотання залишено без задоволення на підставі ч.3 ст. 367 ЦПК України, так як подано з порушенням порядку встановленого ст.ст. 81-84 ЦПК України без наявності об`єктивної неможливості вчинення таких дій в суді першої інстанції.
Вартість всього майна, яке підлягає поділу між сторонами визначена судом першої інстанції у розмірі 4157680 грн, що не спростовано на стадії апеляційного перегляду справи. Тобто вартість частки кожного з подружжя має становить по 2078840 грн. Оскільки ОСОБА_1 виділено майна на суму 2903500 грн, а ОСОБА_2 на суму - 1254180 грн, тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості майна у розмірі 824660 грн, що складає різницю між цими сумами.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 вказує на те, що ніхто із сторін не заявляв вимог про компенсацію, проте вказане не відповідає дійсності, так як в уточненій позовній заяві позивача міститься вимога: «стягнути зі сторони, якій буде виділено майно по більшій вартості, ніж частка у спільному майні, на користь іншої сторони грошову компенсацію різниці вартості частки майна та стягнути з відповідача судові витрати» (т.1 а.с.164-169). Крім того, у вимогах зустрічного позову ОСОБА_2 просив про стягнення на його користь компенсації за перевищення частки. Відмінність суми заявленої відповідачем від суми визначеної судом не є виходом за межі позову, оскільки судом одночасно вирішувались вимоги первісного і зустрічного позовів та питання поділу спільного майна подружжя. Вказане свідчить про наявність згоди обох сторін на виплату грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно. Посилання позивача на відсутність внесення на депозит зазначених коштів не приймається до уваги суду, так як цим не порушується її право і питання грошової компенсації у частці спільного сумісного майна подружжя може бути вирішено без внесення на депозит суду суми такої компенсації, так як визначити її розмір до здійснення поділу не вбачається можливим. До того ж, заперечуючи проти стягнення компенсації позивач в апеляційній скарзі не наводить майна за рахунок якого можливо усунути різницю у вартості майна визначеного кожному з подружжя у власність. 
Таким чином, посилання позивача на те, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджені матеріали справи, що призвело до прийняття необґрунтованих висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, що в свою чергу є підставою для скасування рішення суду, не знайшли свого підтвердження.
Інших доводів апеляційна скарга не містить, а в силу положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З огляду на наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції на підставі наявних у матеріалах справи доказів, правильно виходив із того, що вказане майно є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між подружжям у рівних частинах. 
Враховуючи заявлені позовні вимоги як первісного, так і зустрічного позовів, а  також визначені сторонами межі о розгляду, обсяг їх спільного майна та його вартість, наявність волевиявлення на компенсацію вартості частки, здійснити його розподіл по іншому, ніж суд першої інстанції не вбачається можливим.  
Отже виходячи із основних принципів цивільного процесу, зокрема, змагальності і диспозитивності, суд першої інстанції дійшов вірних обґрунтованих висновків щодо поділу майна сторін. Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. 
Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, відсутні підстави і для здійснення позивачеві понесених нею витрат при звернені до апеляційного суду, виходячи з положень ст.141 ЦПК України.  
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 А.М. Андрієнко 
 
Н.В. Поліщук

  Повний текст постанови складений 22 липня 2021 року.