ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 р.	Справа № 480/6239/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Слобожанської митниці Держмитслужби на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Глазько С.М.) від 27.01.2021 року по справі № 480/6239/20
за позовом ОСОБА_1 
до Слобожанської митниці Держмитслужби
про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Слобожанської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів від 25.08.2020 №UA807000/2020/001476/2.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ним був придбаний автомобіль у Німеччині за 6000 євро, вказаний автомобіль був ввезений на територію України. З метою розмитнення вказаного автомобіля позивачем була подана митна декларація до відповідача. Однак відповідач, посилаючись на відсутність достатнього обґрунтування вартості товару прийняв оскаржуване рішення, яким фактично збільшив вартість товару до 7100 євро. Із вказаним рішенням відповідача позивач не погоджується, оскільки правомірність визначення митної вартості автомобіля підтверджується відповідними первинними документами, які були подані відповідачу під час митного оформлення.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 27.01.2021 року по справі № 480/6239/20 позовні вимоги задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення Слобожанської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів від 25.08.2020 №UA807000/2020/001476/2.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також у відзиві на апеляційну скаргу позивач просить вирішити питання про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.
Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень.
Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 26.06.2020 р. позивач придбав у Федеративній Республіці Німеччина легковий автомобіль (уживаний) марки VOLKSWAGEN модель GOLF, 2017 року випуску. 
16 серпня 2020 року автомобіль з Німеччини ввезено в Україну, а згодом доставлено в м.Суми до Слобожанської митниці Держмитслужби для митного оформлення.
20 серпня 2020 року декларантом позивача - митним брокером ФОП ОСОБА_2 - було подано до митного оформлення митну декларацію (надалі - МД) № UA807290/2020/019893 на товар “1. Легковий автомобіль, що був у використанні - 1 шт. Марка VOLKSWAGEN; модель GOLF, ідентифікаційний номер (VIN): НОМЕР_1 , календарний рік виготовлення 2017, модельний рік виготовлення 2017, тип кузова універсал, тип двигуна дизельний, робочий об`єм двигуна 1598см”. У вказаній митній декларації позивачем була визначена вартість 6300 євро (205407,72 грн.). У вказану вартість позивач враховував дві складові, а саме суму за автомобіль – 6000 євро (згідно договору купівлі-продажу) та витрат пов`язаних із доставкою автомобіля – 300 євро. Позивач у позові зазначав, що вказана вартість була визначена на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.2020 р.
Однак, відповідно до письмових пояснень відповідача разом з вказаною декларацією позивачем було подано тільки рахунок-фактура (Rechnung) № 2020/000241 від 26.06.2020 р., а договір купівлі-продажу при подачі декларації не надавався.
Позивач у позові зазначив, що до митного оформлення були подані також і інші документи, що підтверджували факт укладення вказаного правочину та були в наявності при транспортуванні автомобіля на всьому маршруті перевезення, перелік яких було наведено у графі 44 вказаної МД, а саме:
- договір купівлі-продажу (Kaufvertrag) №б/н від 26.06.2020;
- рахунок-фактура (Rechnung) №2020/000241 від 26.06.2020;
- платіжний документ, що підтверджує вартість та оплату товару (Quittung від 26.06.2020р.);
- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 08.05.2017;
- акт про проведення огляду транспортного засобу UA205020/2020/409083 від 16.08.2020;
- митна декларація для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних з провадженням підприємницької діяльності від 16.08.2020;
- сертифікат відповідності щодо індивідуального затвердження колісного транспортного засобу №UA.014.11000-20 від 18.08.2020;
- квитанції про сплату коштів за митне оформлення транспортного засобу від 11.08.2020.
20.08.2020 посадовою собою відповідача на адресу брокера позивача був надісланий запит про надання пояснень про форму сплати за транспортний засіб та документальне підтвердження сплати, висновки про якісні та вартісні характеристики товару або інформацію біржових організації про вартість товару.
На виконання вказаних вимог, 25.08.2020 р. уповноваженою особою позивача було надано відповідачу квитанцію від 26.06.2020 р. про сплату вартості автомобіля та копію експортної декларації № 20PL412020E0434685 від 11.08.2020 р.
25 серпня 2020 року Слобожанською митницею Держмитслужби було прийняте Рішення про коригування митної вартості №UA807000/2020/001476/2 та Картку відмови у митному оформленні №UА807290/2020/00506, згідно з якими вартість автомобіля, визначену декларантом для цілей нарахування митних платежів, було відхиллено та визначено митну вартість за другорядним методом (резервний, числовий шифр 6 в графі 31 Рішення). Згідно із цим рішенням вартість автомобіля для цілей нарахування митних платежів митницею було визначено в розмірі 7100 Євро, замість заявленої декларантом 6000 Євро.
У вказаному рішенні (графа 33) митниця зазначила підставу коригування: “У відповідності до вимог пункту 5 статті 55 та пункту 4 статті 57 Митного кодексу України проведена процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обміну наявною у кожного з них інформацією та обґрунтованого вибору методу визначення митної вартості на підставі інформації, яка наявна в митному органі. Результати проведеної консультації направлено електронним повідомленням. Обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість товару №1 не може бути визнано: не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару. В рамках проведення процедури консультації між митницею та декларантом з метою обміну наявною у кожного з них інформацією та обґрунтованого вибору методу визначення митної вартості на підставі інформації, яка наявна в митниці у відповідності до вимог ст.ст. 54, 44, 58-63, 368 та розділу XII Митного кодексу України інформую Вас, що у митниці відсутні на сьогоднішній день підстави для прийняття митної вартості, визначеної Вами за ціною угоди з наступних підстав. Згідно електронного повідомлення, яке було направлено митницею, Вам було запропоновано надати інформацію, зокрема: копію митної декларації країни відправлення, виписку з бухгалтерської документації (рахунки на оплату, рахунки транспортних витрат, рахунки з аукціону, рахунки збору за аукціон та інше, інформацію щодо комплектності та комплектації), пояснення по формі сплати т/з і документальне підтвердження сплати, висновки про якісні та вартісні характеристики, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями. Вами не було надано митному органу жодного із вищезазначених документів, за виключенням експортної МД та незрозумілого листа, в якому містяться інформація на 6000 Євро на VIN НОМЕР_3 , але у митній декларації зазначений інший VIN ТЗ № НОМЕР_1 .
Наявна в митного органу інформація: оцінка по UА305160/2020/27539 UА305160/2020/32097 від 15/07/2020. Вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною 3 статті 53 МКУ, за умови надання яких митна вартість може бути визнана митним органом направлено електронним повідомленням.
Обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування: Коригування митної вартості здійснено у відповідності до ст.64 Митного кодексу України та Методичних рекомендацій щодо роботи посадових осіб митних органів з аналізу, виявлення та оцінки ризиків при здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, затверджених наказом ДФС України від 11.09.2015 №689 з проведеним у разі необхідності коригуванням, передбаченим у главі 9 МКУ - товар №1 - 7100 Євро”.
З метою випуску товару у вільний обіг згідно частини 7 статті 55 Митного Кодексу України позивач подав до митного оформлення нову МД в порядку №UА807290/2020/020305, по якій до бюджету були сплачені платежі, виходячи з митної вартості, визначеної митницею. 
Позивач не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що рішення Слобожанської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів від 25.08.2020 №UA807000/2020/001476/2 є протиправним та підлягає скасуванню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Митного кодексу України (далі – МК України) визначено, що законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів. Відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.
Правовідносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються Митним кодексом України, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування (частина друга статті 1 Митного кодексу України № 4495-VI від 13.03.2012).
Згідно із ч. 1 ст. 7 Митного кодексу України встановлені порядок і умови переміщення товарів через митний кордон України, їх митний контроль та митне оформлення, застосування механізмів тарифного і нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, справляння митних платежів, ведення митної статистики, обмін митною інформацією, ведення Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, здійснення відповідно до закону державного контролю нехарчової продукції при її ввезенні на митну територію України, запобігання та протидія контрабанді, боротьба з порушеннями митних правил, організація і забезпечення діяльності органів доходів і зборів та інші заходи, спрямовані на реалізацію державної політики у сфері державної митної справи, становлять державну митну справу.
Митний контроль - це сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку (пункт 24 частини 1 статті 4 Митного кодексу України).
Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 318 Митного кодексу України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.
Митний контроль здійснюється виключно митними органами відповідно до цього Кодексу та інших законів України.
Митний контроль передбачає виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.
Стаття 49 Митного кодексу України встановлює, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Стаття 51 Митного кодексу України регулює питання визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, згідно з частини першої якої митна вартість товарів, які переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.
Частиною другою статті 51 Митного кодексу України встановлено, що митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.
Стаття 57 глави 9 Митного кодексу України встановлює основний та другорядні методи визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, частиною 2 якої визначено, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Статтею 58 Митного кодексу України визначено, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів (пункт 2 частини першої).
Відповідно до ч. 1 ст. 52 Митного кодексу України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.
Згідно з ч. 2 ст. 52 даного Кодексу декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; 2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.
Статтею 53 Митного кодексу України закріплено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення (частина 1).
Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування (частина 2).
Статтею 54 Митного кодексу України встановлено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу (частина друга).
Відповідно до ч. 1 ст. 55 цього Кодексу рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Згідно із ч. 2 ст. 52 Митного кодексу України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.
Орган доходів і зборів має право упевнитися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості (пункт 1 частини п`ятої статті 54 Митного кодексу України).
Згідно із положеннями частини третьої статті 53 Митного кодексу України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи.
За результатами здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 Кодексу (частина третя статті 54 Митного кодексу України).
Нормами ч. 6 ст. 53 Митного кодексу України передбачено, що декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару.
Колегія суддів зазначає, що разом з митною декларацією уповноваженою особою позивача було надано наступні документи: договір купівлі-продажу (Kaufvertrag) № б/н від 26.06.2020; рахунок-фактура (Rechnung) №2020/000241 від 26.06.2020; платіжний документ, що підтверджує вартість та оплату товару (Quittung від 26.06.2020р.); свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 08.05.2017; акт про проведення огляду транспортного засобу UA205020/2020/409083 від 16.08.2020; митна декларація для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних з провадженням підприємницької діяльності від 16.08.2020; сертифікат відповідності щодо індивідуального затвердження колісного транспортного засобу № UA.014.11000-20 від 18.08.2020; квитанції про сплату коштів за митне оформлення транспортного засобу від 11.08.2020.
Також, 20.08.2020 р. посадовою собою відповідача на адресу брокера позивача був надісланий запит про надання пояснень про форму сплати за транспортний засіб та документальне підтвердження сплати, висновки про якісні та вартісні характеристики товару або інформацію біржових організації про вартість товару.   
На виконання вказаних вимог 25.08.2020 р. уповноваженою особою позивача було надано відповідачу квитанцію від 26.06.2020 р. про сплату вартості автомобіля та копію експортної декларації № 20PL412020E0434685 від 11.08.2020 р.
З аналізу змісту вказаних документів, які за назвою і змістом відповідають вимогам пунктів 1, 3 ч. 2 ст. 53 МК України, колегія суддів вбачає, що такі в своїй сукупності надавали можливість відповідачу встановити дійсну митну товару за ціною договору.
В свою чергу, зі змісту спірного митного органу вбачається, що заявлену декларантом митну вартість товару не може бути визнано, оскільки надані документи не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення.
Як встановлено судом першої інстанції, 20.08.2020 р. декларантом позивача було подано до митного оформлення митну декларацію № UA807290/2020/019893 на товар 1. Легковий автомобіль, що був у використанні - 1 шт. Марка VOLKSWAGEN; модель GOLF, ідентифікаційний номер (VIN): № НОМЕР_1 , календарний рік виготовлення 2017, модельний рік виготовлення 2017. тип кузова універсал, тип двигуна дизельний, робочий об`єм двигуна 1598 см.
У вказаній митній декларації позивачем була визначена фактурна вартість товару 6000 євро (гр. 42 МД) та митна вартість 6300 євро (205407,72 грн. у гр. 45 МД), при визначенні якої позивач враховував дві складові, а саме вартість автомобіля 6000 євро (згідно договору купівлі-продажу) та витрати, пов`язані з доставкою автомобіля 300 євро.
При цьому, до митного оформлення були подані документи, що підтверджували факт укладення вказаного правочину та були в наявності при транспортуванні автомобіля на всьому маршруту перевезення, а саме: договір купівлі-продажу (Kaufvertrag) №б/н від 26.06.2020; рахунок-фактура (Rechnung) № 2020/000241 від 26.06.2020; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 08.05.2017; акт про проведення огляду транспортного засобу UA205020/2020/409083 від 16.08.2020; митна декларація для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних з провадженням підприємницької діяльності від 16.08.2020.
За інформацією митниці наведеною у запиті від 20.08.2020 р., у зв`язку із спрацюванням профілю ризику АСАУР «Інспектор 2006», декларанту позивача було запропоновано надати експортну митну декларацію, пояснення про форму сплати за транспортний засіб та документальне підтвердження сплати, висновки про якісні та вартісні характеристики товару або інформацію біржових організації про вартість товару.
На виконання вказаних вимог додатково було надано квитанцію (Quittung) від 26.06.2020 р. про сплату вартості автомобіля в розмірі 6000 євро та копію експортної митної декларації № 20PL412020E0434685 від 11.08.2020 р.
Після перевірки наданих документів митницею було прийнято Рішення про коригування митної вартості, згідно якого вартість автомобіля для цілей нарахування митних платежів було визначено в розмірі 7100 євро.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що оскаржуване Рішення не відповідає критеріям, встановленим ч. 2 ст. 55 МК України, з огляду на те, що в ньому відсутній вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 МК України, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів (пункт 3 частини 2).
Також колегія суддів зазначає, що наведені митницею в графі 33 вимоги надати певні документи є безпідставними, оскільки вимога надати копію митної декларації країни відправлення не відповідає фактичним обставинам справи, так як така митна декларація була надано уповноваженою особою позивача. Вимога надати виписку з бухгалтерської документації (рахунки на оплату, рахунки з аукціону, рахунки збору за аукціон та інше) також є безпідставною, оскільки придбаний позивачем транспортний засіб не придбавався на аукціоні. Вимога надати рахунки транспортних витрат є також безпідставною, оскільки ця вимога суперечить положенням ч. 2 ст. 368 МК України, адже така складова митної вартості, як транспортні витрати, до моменту перетинання митного кордону України має враховуватися (додаватися) до вартості товару не будь - коли, а лише у випадках перевезення товарів у несупроводжуваному багажі та вантажному відправленні. Придбаний позивачем автомобіль не перевозився у несупроводжуваному багажі та вантажному відправленні. Також, вимог надати інформацію щодо комплектності та комплектації також є безпідставною, оскільки  витребування такого документу не передбачено ст. 53 МК України. В свою чергу, уповноваженою особою позивача в пакеті документів було подано Акт проведення огляду транспортних засобів № 205020/2020/1109083 від 16.08.2020 р., складений Волинською митницею при перетині митного кордону, у додатковому аркуші до якого комплектація машини ретельно оглянута та зафіксована самим же митним органом. Також колегія суддів зазначає, що  вимога надати пояснення по формі сплати т/з і документальне підтвердження сплати, є безпідставною, оскільки документи про форму оплати були надані митному органу і не містили жодних розбіжностей. Крім того, п. 5 ч. 2 ст. 53 МК України передбачає надання таких документів «за наявності», тобто, прямо допускає їх можливу відсутність.
Також колегія суддів зазначає, що вимога надати висновки про якісні та вартісні характеристики, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, згідно з п. 8 ч. 3 ст. 53 МК України, може мати місце у випадку, якщо документи, зазначені у ч. 2 ст. 53 МК України містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Наявність підстав для витребування таких документів митним органом не доведено. 
Колегія суддів зазначає, що наведені митним органом в графі 33 посилання на наявні розбіжності у VIN - кодах автомобіля, по-різному вказаних (в частині останньої цифри « 4» або « 7») є безпідставними, оскільки договір купівлі-продажу (KaufVertrag) № б/н від 26.06.2020 р. та рахунок-фактура (Rechnung) № 2020/000241 від 26.06.2020 р. містять VIN НОМЕР_4 № НОМЕР_1 , що відповідає VIN коду, зазначеному у поданій митній декларації. Крім того, колегія суддів вважає, що помилкове зазначення однієї цифри VIN-коду, внаслідок технічної помилки, жодним чином не впливає на можливість визначення вартості транспортного засобу.
Також колегія суддів зазначає, що в спірному Рішенні про коригування митної вартості товару відсутнє обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованих митницею, та фактів, які вплинули на таке коригування. Так, числове значення « 7100 Євро» міститься лише наприкінці графи 33 цього Рішення, а посилання на джерело даного числового значення в ньому відсутні. 
Відповідно до положень Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених наказом Міністерства фінансів України № 598 від 24.05.2012, у графі 33 рішення про коригування митної вартості «Обставини прийняття Рішення та джерела інформації, що використовувалися митним органом для визначення митної вартості» посилання на використання цінової бази Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби у Рішенні допускається тільки при визначенні митної вартості відповідно до положень статей 59, 60 та 64 Кодексу з обов`язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, з поясненнями щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо. У випадку визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу (стаття 64 Кодексу) зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні.
Таким чином, у рішенні про коригування заявленої митної вартості, крім номера та дати митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19.06.2018 у справі № 826/6346/16, від 05.02.2019 у справі № 810/5436/15.
Судом першої інстанції щодо визначення відповідачем вартості автомобіля, придбаного позивачем на підставі даних, зазначених у митних деклараціях №UA305160/2020/027539 від 30.06.2020 та №UA305160/2020/032097 від 15.07.2020. встановлено, що відповідно до зазначених у митній декларації технічних даних автомобіля, придбаного позивачем, потужність двигуна складає 85 квт., однак у митних деклараціях №UA305160/2020/027539 від 30.06.2020 та №UA305160/2020/032097 від 15.07.2020 потужність двигуна зазначена 81 квт. Крім того декларація позивача та декларації, які були взяті до уваги відповідачем, мають різні країни відправлення. Так, позивач придбав автомобіль у Німеччині, а у деклараціях, зазначених відповідачем, країна відправлення визначена - Литва. Крім того, відповідно до Акту про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу UA205020/2020 від 16.08.2020, автомобіль, придбаний позивачем, має пошкодження лакофарбового покриття та забруднений салон.
Також, у митних деклараціях №UA305160/2020/027539 від 30.06.2020 та №UA305160/2020/032097 від 15.07.2020, зазначено умови поставки DAP - Мукачево (покладення на продавця обов`язку нести всі витрати й ризики, пов`язані з транспортуванням товару в місце призначення, включаючи будь-які збори для експорту з країни відправлення), що не є схожим із придбанням та ввезенням транспортного засобу позивачем.
При цьому, розбіжність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, може бути лише підставою для сумніву у правильності визначення митної вартості, проте не є достатньою підставою для висновку про недостовірність даних щодо заявленої декларантом митної вартості та. як наслідок, коригування митної вартості за другорядними методами.
Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 21.08.2018 року по справі № 804/1755/17.
Що стосується посилання апелянта на висновки Верховного Суду у справі № 818/1220/17 (касаційне провадження №К/9901/46097/18), колегія суддів зазначає, що у цій справі йдеться про наявні розбіжності між вартістю автомобільних запчастин в інвойсі з їх вартістю, вказаній в експортній митній декларації країни експорту (КНР).
Що стосується посилання апелянта на висновки Верховного Суду у справі №809/1260/17 (касаційне провадження №К/9901/46425/18), то в цій справі йдеться про розбіжності між заявленою за основним методом митною вартістю автомобіля Шкода Октавія (125433,99 грн.) та вартістю автомобіля, визначеною шляхом експертного автотоварознавчого дослідження (210067,00 грн.) майже в 2 рази, внаслідок чого митну вартість було скориговано митницею за резервним (6) методом.
Колегія суддів при вирішенні спірних правовідносин враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 19.02.2019 р. в справі № 805/2713/16-а, згідно якої суд касаційної інстанції зазначив, що спрацювання системи управління ризиками є лише рекомендацією посадовій особі органу доходів і зборів більш детально проаналізувати умови зовнішньоекономічної операції, та не може бути безумовною підставою для відмови в оформленні товару за самостійно заявленою декларантом митною вартістю товарів. Різниця між вартістю товару, задекларованого особою та вартістю схожих товарів, що розмитнювались цією особою чи іншими особами у попередніх періодах також не свідчить про наявність порушень з боку декларанта і не є підставою для автоматичного збільшення митної вартості товарів до показників автоматизованої системи аналізу та управління ризиками.
Також, Верховний Суд у постанові від 21.12.2018р. по справі №815/228/17 дійшов висновку, що наявність в інформаційних базах даних митного органу інформації про те, що у попередні періоди аналогічні товари були розмитнені із зазначенням більшої митної вартості жодним чином не доводить неправильність її визначення позивачем, оскільки митна вартість залежить від ряду обставин і визначається в кожному конкретному випадку.
Колегія суддів зазначає, що наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
Водночас, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені ст. 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Такий висновок суду, відповідає правовій позиції в подібних правовідносинах, викладеній в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 р. в справі № 809/1884/16.
Колегія суддів зазначає, що формально нижчий рівень митної вартості імпортованого товару від рівня митної вартості іншого митного оформлення не може розцінюватися як заниження митної вартості та не є перешкодою для застосування методу визначення митної вартості товару, обраного декларантом, і не може бути безумовною підставою для відмови у здійсненні митного оформлення товару за методом, визначеним в декларації митної вартості, оскільки надані для митного оформлення документи підтверджують вартість товару.
Вказане свідчить про порушення відповідачем частини другої статті 55 МК України щодо обґрунтованості прийнятого рішення.
Враховуючи вищевикладене, відповідачем не доведено наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення позивачем митної вартості товарів за першим методом, так як усі необхідні документи на підтвердження заявленої митної вартості товарів надано. Зазначене, в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для коригування митної вартості імпортованого підприємством товару.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності відмови митного органу у визнанні задекларованої позивачем за основним методом митної вартості товару та визначенні митної вартості за резервним методом, та як наслідок обґрунтованості заявлених позовних вимог щодо скасування оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано відповідачу для митного оформлення імпортованого товару документи, що передбачені ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України. Подані документи містили достовірні числові дані, які підтверджували митну вартість товарів за ціною договору.
Під час судового розгляду справи відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності рішення митниці про коригування митної вартості товарів та картки відмови в митному оформленні, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Що стосується клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
На підставі ч.ч. 1-4 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України, законодавцем запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Так розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За правилами ч. 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VІ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
За змістом ст. 30 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VІ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови поверненню тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 у справі № 904/8308/17 дійшов висновків про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Верховний Суд в додатковій постанові від 08.05.2018 у справі № 810/2823/17 зробив висновок, що надані позивачем первинні документи на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу повинні:
відповідати вимогам первинного документа встановленим вимогам частини другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", зокрема, містити посаду особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції;
зміст послуг (зазначених в договорі про надання правової допомоги та актах) повинен мати посилання на конкретні дії та/або документи вчинені/складені адвокатом;
платіжний документ має утримувати в собі належне, повне призначення платежу та відмітки банку його проведення відповідно до пунктів 1.22, 2.3, 2.24 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Національного банку України від 21 січня 2004 № 22.
Також, в постанові від 22.05.2018 у справі № 826/8107/16 Верховний Суд прийшов до висновків про те, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. 
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.
При цьому, колегія суддів також звертає увагу на те, що відсутність доказів сплати понесених витрат також не є перешкодою для їх присудження (така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.01.2021 р. у справі № 280/2635/20).
В обґрунтування заявленого клопотання позивач послався на те, що між ним та Адвокатським бюром Павла Кравченка, в особі керуючого адвоката Кравченка П.А., який діє на підставі Статуту, укладено додаткову угоду № від 21.05.2021 р., згідно якої Клієнт доручає, а Представник бере на себе зобов`язання надати Клієнту комплексні юридичні та консультаційні послуги правового характеру, які стосуються ведення справи №480/6239/20 на стадії апеляційного перегляду судового рішення у Другому апеляційному адміністративному суді, що включає в себе: вивчення рішення суду першої інстанції, надання консультаційних послуг щодо формування правової позиції по справі на даній стадії, підготовка процесуальних документів (відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заяв - в разі потреби і т.п.); вивчення існуючої судової практики 2ААС та КАС  ВС в аналогічних справах; надання порад правового характеру щодо тактики поведінки під час апеляційного перегляду справи; ведення справи в суді апеляційної інстанції.
За здійснення дій, передбачених п.1 даної додаткової Угоди, Клієнт сплачує Представнику 3000,0 (Три тисячі ) гривень.
Згідно наданого заявником детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, гонорар адвоката згідно додаткової угоди від 21.05.2021 р. (включаючи підготовку справи до апеляційного перегляду, проведення консультацій з клієнтом, підготовка відзиву на апеляційну скаргу, направлення її копії митниці, направлення відзиву на апеляційну скаргу до суду, участь в апеляційному перегляді справи судом - 6 годин) – складає 3000,00 грн.
На підтвердження оплати понесених судових витрат заявником також надано копію квитанцію про оплату послуг адвоката.
Колегія суддів зазначає, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов підлягає задоволенню, а також, що за цих обставин справи такі витрати позивача є необхідними, а їх розмір розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи понесені такі витрати фактично, а також - чи обґрунтована їх сума, оскільки приписи ч. 9 ст. 139 КАС України містять критерії розподілу судових витрат, які суд повинен врахувати при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат.
Слід зазначити, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Колегія суддів зауважує, що при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Колегія суддів зазначає, що надані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. документально підтверджують факт їх надання.
Разом з тим, з матеріалів справи судом встановлено, що 05.02.2021 представник позивача - Кравченко П.А. звернувся до суду із заявою, в якій просив вирішити питання розподілу судових витрат та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Слобожанської митниці Держмитслужби, здійснені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.
Додатковим рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 р. заяву представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - задоволено частково: стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) за рахунок бюджетних асигнувань Слобожанської митниці Держмитслужби (вул. Короленка, буд. 16 Б, м. Харків, Київський район, Харківська область, 61003, код ЄДРПОУ 43332958) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі грн.) 00 коп. В іншій частині заяви - відмовлено.
Вказане додаткове рішення сторонами у справі не оскаржувалося.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в додатковій постанові від 11.12.2019 року по справі № 2040/6747/18, вбачається, що надання правової допомоги з приводу вирішення навіть певної (усієї) сукупності процесуальних питань в апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом, оскільки первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи та нормативно-правової бази.
З урахуванням наведених вище обставин, беручи до уваги, що факт надання правничої допомоги підтверджено документально, характер спірних правовідносин, зміст складених адвокатом документів, час необхідний для їх складення, колегія суддів дійшла до висновку, що з урахуванням принципу співмірності, витрати на правничу допомогу підлягають стягненню на користь позивача в розмірі 2000,00 грн.
В іншій частині подана заява задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Слобожанської митниці Держмитслужби залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.01.2021 року по справі № 480/6239/20 залишити без змін.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) за рахунок бюджетних асигнувань Слобожанської митниці Держмитслужби (вул. Короленка, буд. 16 Б, м. Харків, Київський район, Харківська область, 61003, код ЄДРПОУ 43332958) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 (дві тисячі гривень) 00 коп.
В іншій частині в задоволенні заяви відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    А.М. Григоров   	
Повний текст постанови складено  02.07.2021 року