ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 серпня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/1185/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1  на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.03.2021 р. (суддя Ніколайчук С.В.) в справі № 160/1185/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України  про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України про: 1) визнання  протиправними дій щодо не застосування п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до  постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»  при обчисленні, починаючи з 01.03.2018 року по 04.01.2019 року включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого  Законом України від 07.12.2017 року №2246-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2018 рік»  на 01.01.2018  року та Законом України від 23.11.2018 року №2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік»  на 01.01.2019 року;  2) зобов`язання  здійснити перерахунок та доплатити йому, починаючи з 01.03.2018 року по 31.12.2018 року включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до  постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»,  виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого  Законом України від 07.12.2017 року №2246-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2018 рік»  на 01.01.2018 року, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти; 3) зобов`язання здійснити перерахунок та доплатити йому,  починаючи з 01.01.2019 року по 04.01.2019 року включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до  постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»,  виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного року, а саме встановленого  Законом України від 23.11.2018 року №2629-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2019 рік»  на 01.01.2019 року, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти;  4) зобов`язання  здійснити перерахунок та доплатити  за період з 01.03.2018 по 04.01.2019 включно належні з урахуванням проведених раніше виплат суми грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення, обчисленого із розмірів його посадового окладу та розміру окладу за військове звання, з 01.03.2018 по 31.12.2018 та з 01.01.2019 по 04.01.2019, визначених з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року відповідно, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти; 5) зобов`язання  здійснити перерахунок та доплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, обчислену із розміру посадового окладу та розміру окладу за військове звання, визначених з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме: встановленого  Законом України від 07.12.2017 року №2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік»  на 01.01.2018  року та Законом України від 23.11.2018 № 26І9-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік»  на 01.01.2019, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти; 6) зобов`язання здійснити перерахунок та доплатити одноразову грошову допомогу, передбачену ч. 2  статті 15 Закону № 2011-ХІІ,  у зв`язку зі звільненням з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби на день звільнення, обчисленого із розміру посадового окладу та розміру окладу за військове звання, визначених з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого  Законом України від 23.11.2018 № 2629-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2019 рік»  на 01.01.2019, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.03.2021 р. позов задоволено частково, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України здійснити перерахунок та доплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки  як учаснику бойових дій, обчислену із розміру посадового окладу та розміру окладу за військовим званням; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає про неврахування судом першої інстанції  факту внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України № 704 постановою № 103 від 21.02.2018 р., відповідно до яких посадові оклади визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14, тобто розрахунковою величиною є саме прожитковий мінімум, а в додатках лише зазначено коефіцієнти, а не процедура визначення  посадових окладів.
Апелянт звертає увагу на пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 р. № 1774-VІІІ, який набрав чинності з 01.01.2017 р. та яким передбачено, що після набрання чинності цим законом мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина при визначенні посадових окладів  та заробітної плати працівників та інших виплат.  
Справа судом розглянута  без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга  не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 11.05.2004 р.  проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , має статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 274 від 27.12.2018 р. позивач  звільнений у запас та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України з 04.01.2019 р.
Позивач у жовтні 2020 року звернувся до відповідача щодо проведення перерахунку грошового забезпечення з урахуванням визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, починаючи з 01.03.2018 по 31.12.2018, з розрахунку 50% від мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2018,  та з 01.01.2019 по 04.01.2019 включно з розрахунку 50% від мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2019.
Листом від 11.11.2020 року № 3224 повідомлено позивача, що  постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб»   внесено зміни до  постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»  (зі змінами). Зокрема, пунктом 4 (в редакції  постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103) визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. Відповідач вказав, що посадовий оклад та оклад за військовим званням  визначено шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р. (1762 грн.), на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. Оскільки інших рішень щодо перерахунку військовослужбовцям розмірів посадових докладів та окладів за військовим званням урядом України не приймалось, підстав для здійснення перерахунку розміру посадового окладу, окладу за військовим званням за період з 01.03.2018 р. по 04.01.2019 р. немає. 
Вирішуючи питання про те, яку із розрахункових величин (прожитковий мінімум чи мінімальна заробітна плата) повинен був застосувати відповідач у спірних правовідносинах, суд першої інстанції виходив із того, що правила визначення розміру посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначає саме пункт 4 постанови №704, у додатках 1, 12, 13, 14 до якої  посилання на іншу розрахункову величину ніж у пункті 4 цієї ж  постанови  міститься у примітках, які за своїм змістом та призначенням є такими, що лише роз`яснюють механізм (формулу) обчислення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням.
Судом першої інстанції враховано, що примітка до нормативно-правового акту носить інформаційний характер, не може містити норм права і не може визначати, яку саме розрахункову величину слід використовувати при обчисленні окладів, а за загальним правилом, примітка застосовується законодавцем для супроводу та зв`язку з нормою права, якої вона стосується. Тобто, примітка повинна бути у безпосередньому зв`язку з нормою, в даному випадку пунктом 4 постанови №704, і не повинна суперечити змісту основної норми, яку вона супроводжує.
Тому  не приведення Кабінетом Міністрів України приміток до додатків 1, 12, 13, 14 постанови №704 у відповідність до змін, що були внесені в пункт 4 цієї ж  постанови, не може бути підставою для обчислення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням з використанням у якості розрахункової величини «розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого  законом  на 1 січня календарного року)».
Також судом першої інстанції враховано, що на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі №826/6453/18 з 29.01.2020 відновлена дія пункту 4 постанови №704 у первісній редакції, яка запроваджувала у якості однієї з величин алгоритму розрахунку показника окладу за посадою - мінімальний розмір заробітної плати, але у зв`язку з  тим, що 01.01.2017 набрав чинності  Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII  (далі - Закон №1774-VIII) пунктом 3 розділу ІІ якого встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим  Законом  не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.
Враховуючи, що  норма пункту 3  розділу ІІ Закону №1774-VІІІ  не втратила чинності і має вищу юридичну силу за положення пункту 4 постанови №704 у редакції до внесення змін, внесених постановою №103, а також додатків 1, 12, 13, 14 постанови №704, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для видачі позивачу довідки про розмір грошового забезпечення позивача із зазначенням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого  законом  на 1 січня календарного року, а тому відмовив у  задоволенні позову в частині застосування при обчисленні розміру посадового окладу та окладу за військовим званням розміру мінімальної заробітної плати, а також в частині здійснення перерахунку проведених при звільненні виплат, виходячи з такої розрахункової величини.
Разом з тим, суд першої інстанції вважав обґрунтованими позовні вимоги в частині наявності підстав для виплати позивачу компенсації для невикористані дні додаткової відпустки, вказавши, що оскільки при виключенні із  списків особового складу військової частини  та всіх видів забезпечення  позивачу не виплачено грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій,  припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
          Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а саме в частині задоволених позовних вимог, суд визнає приведені висновки обґрунтованими, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_2 від 19.03.2015 р. 
ОСОБА_2 з 1991 р. січень 2019 р. проходив військову службу.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.12.2018 р. № 274 підполковника ОСОБА_1 , начальника відділення персоналу штабу, звільненого наказом командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил  України (по особовому складу) від 05.11.2018 р. № 62 відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас за підпунктом «к», вважати таким, що справи та посаду здав 27.12.2018 р.; виключено ОСОБА_1 із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 04.01.2019 р. 
Наказ № 274 від 27.12.2018 р. не містить будь-яких відомостей про нарахування та виплату позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
При звільненні позивачу не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Спірним під час апеляційного перегляду справи є саме питання наявності правових підстав для виплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, обчисленої із розміру посадового окладу та розміру окладу за військовим званням.
          Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
          Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлено, що установлюються такі види відпусток:
1) щорічні відпустки:
основна відпустка (стаття 6 цього Закону);
додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону);
додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону);
інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;».
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений  Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до  Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII  (далі - Закон № 3551-ХІІ) встановлено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час».
До пільг, передбачених статтею 12 Закону № 3551-ХІІ для учасників бойових дій та осіб, прирівняним до них, належить   використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік (пункт 12).
Згідно з частиною восьмої  статті 10№ Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі – Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до  Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо  Законом України «Про відпустки»  або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Відповідно до частини чотирнадцятої статті 10№ Закону № 2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
За змістом частини сімнадцятої  статті  10№ Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з частинами 18 та 19 статті 10№ Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів».
Визначення терміну «особливий період» наведене у статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. № 3543-ХІІ:   особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Таким чином, відповідно до частини 19 статті 10№ Закону № 2011-XII на час дії особливого періоду припинено надання військовослужбовцям, зокрема, додаткових відпусток як учасникам бойових дій.
Спірним в цій справі є питання виплати військовослужбовцю, звільненому з військової служби, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. 
Верховним Судом в рішенні від 16.05.2019 р. в зразковій справі № 620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великою Палати Верховного Суду від 21.09.2019 р., зроблено наступний правовий висновок щодо правовідносин, які є аналогічними правовідносинам в цій справі: норми  Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, тому на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  з 2015 року по 2018 рік.
В цьому ж рішенні Верховним Судом визначено ознаки типової справи:
              - позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби;
-  відповідач, суб`єкт владних повноважень: військова частина, на якій позивач перебував на забезпечені;
- підстави спору: а) фактичні - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби, ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) нормативні - норми права, які регулюють відносини між позивачем і відповідачем щодо проходження публічної (військової) служби, набуття статусу учасника бойових дій, нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій. Такими нормами права є:  стаття 4 Закону України «Про відпустки», статті  5,  12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», стаття  10-1  Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,  стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
-  предмет спору: а) протиправна бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  в період визначений підпунктами 17-18 статті  10-1  Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; б) стягнення невиплаченої грошової компенсацію при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  в період визначений підпунктами 17-18 статті  10-1  Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
-  відносини, що регулюються одними нормами права - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби та які регулюються нормами  Закону України «Про відпустки»,  Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»,  Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,  Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
-  позивачами заявлено аналогічні вимоги: а) визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Справа, що переглядається в апеляційному порядку, в частині позовних вимог, що задоволені судом першої інстанції, є типової у розумінні пункту 21 частини 1 статті 4 КАС України, відповідно до якої  типові адміністративні справи - адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги.
Згідно з частиною третьою статті 291 КАС України  при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
          Таким чином, судами мають враховуватися приведені правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, викладені в рішеннях, ухвалених в зразковій справі №  620/4218/18.
Враховуючи приведене, суд  доходить висновку, що хоча в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски, але в силу того, що   Законом № 2011-XII  не припинено виплату компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби, а також у зв`язку з тим,  що  у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: або безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін, або виплата грошової компенсації відпустки, тому припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток     є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
При цьому обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12  статті 12 Закону № 3551-ХІІ, пунктом 8 статті 10№ Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.
Відтак, у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби такому військовослужбовцю має бути  виплачена компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої  статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР  та пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону № 3551-ХІІ, тому суд погоджує висновок суду першої інстанції  про те, що при звільненні з військової служби   ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним  додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Доводи апелянта стосуються питання обчислення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, проте не приймаються судом до уваги, оскільки в задоволенні таких позовних вимог судом першої інстанції відмовлено.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки ця справа є типовою, а також стосується питання  прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а позивач не є службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку. 
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308,   311, 315,   316,   321,   322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1  на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.03.2021 р.  в справі № 160/1185/21 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.03.2021 р. в справі № 160/1185/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України  про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 09.08.2021 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.
          Повне судове рішення складено 09.08.2021 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко