ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6033/21 Справа № 201/4750/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Деркач Н.М.
 
суддів – Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу фізичної особи — підприємця ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи — підприємця ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів та 3% річних, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У травні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до фізичної особи — підприємця ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів та 3% річних.
       В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11.07.2018 року (залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.12.2019 року та постановою Верховного Суду від 01.04.2020 року) у задоволенні позову ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 про захист прав споживача, розірвання договору купівлі-продажу № 022904-6 від 29.04.2008 року та стягнення сум відмовлено, а зустрічний позов ФОП ОСОБА_1 задоволено частково, розірвано договір купівлі-продажу № 022904-6 від 29.04.2008 року.
       Оскільки, позивач на виконання умов цього договору передав відповідачці грошові кошти в розмірі 109 528 грн 77коп, а договір купівлі-продажу є розірваним в судовому порядку з 04.12.2019 року, то правова підстава для набуття відповідачкою у власність грошових коштів відпала, а у позивача виникло право вимагати повернення безпідставно набутого майна. 
       Позивач звернувся з вимогою до відповідачки про повернення безпідставно отриманих коштів за розірваним договором, проте вона не виконує свого обов`язку, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позов, в якому просив стягнути безпідставно набуті кошти в розмірі 109 582 грн 77коп та 3% річних за користування грошовими коштами на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України в сумі 1 606 грн 01коп (а.с.2-6).
       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів та 3% річних – задоволено частково.
       Стягнуто з фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті кошти у розмірі 109 582 грн 77 коп.
       В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення 3% річних – відмовлено.
       Вирішено питання щодо судових витрат.
       Не погодившись з вказаним рішенням суду, ФОП ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
       В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.
       Вказує, що заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими, оскільки договір купівлі-продажу був розірваний за рішенням суду вже після його виконання, то відповідно до ч.ч. 4-5 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.
       Зазначає, що постановою Верховного Суду у справі № 206/1676/16-ц від 01.04.2020 року встановлено, що саме позивач порушив своє зобов`язання по прийняттю товару від відповідачки, а відповідачка зберігала товар та 01.02.2017 року продала його іншому покупцю. 
       Крім того, апелянт посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, адже трирічний строк позовної давності, в межах якого позивач мав право звернутися до суду, почався з 10.06.2008 року (строк виконання зобов`язання, який вказаний в п.2.2. договору) та закінчився 11.06.2011 року, проте, позивач звернувся до суду з позовними вимогами лише 25.05.2020 року.
       Також, апелянт зазначає, що позивач має право вимагати передачі оплаченої ним речі, керуючись саме ст. 665,620 ЦК України.
       Враховуючи те, що рішення суду 1 інстанції оскаржується в частині стягнення з апелянта безпідставно набутих коштів, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
       Судом першої інстанції встановлено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовних вимог до приватного підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу, стягнення коштів, моральної шкоди та неустойки, а зустрічні позовні вимоги приватного підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків та пені задоволені частково, та з відповідача стягнута пеня за договором купівлі-продажу № 022904-6 від 29.04.2008 року за період з 01.04.2010 року по 01.03.2012 року у розмірі 9 993грн. 95коп. та витрати на зберігання товару за період з 01.02.2009 року по 30.09.2009 року в розмірі 17 528 грн (а.с. 51-57).
       Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11.07.2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 (третя особа – ТОВ «Абсолютний стиль») про захист прав споживачів, розірвання договору купівлі-продажу та стягнення сум відмовлено в повному обсязі, а зустрічний позов ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу, стягнення пені та завданих збитків задоволений частково, договір купівлі-продажу № 022904-6 будівельних систем «Velox», укладений 29.04.2008 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний, а в решті позовних вимог відмовлено (а.с. 7-13).
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.12.2019 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11.07.2018 року залишено без змін (а.с.14-18).
       Постановою Верховного Суду від 01.04.2020 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11.07.2018 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 04.12.2019 року залишені без змін (а.с.19-26).
       Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення безпідставно набутих коштів, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки між сторонами відсутній дійсний договір купівлі-продажу, а правова підстава для набуття відповідачкою у власність грошових коштів за цим договором відпала, і у позивача виникло право вимагати повернення безпідставно набутого майна на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
       За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
       За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
       Між сторонами виникли правовідносини щодо стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
       Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
       Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
       Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
       Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
       Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.
       Верховний Суд у своїй постанові від 17.04.2019 року у справі № 759/1206/17 зазначив, що під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
       Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
       Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
       Верховний Суд у постанові від 06.02.2020 року у справі № 910/13271/18 зазначив, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.
       Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 року у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 року у справі №6-100цс15.
       За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
       У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
       Так, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.03.2015 року, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11.07.2018 року та постановою Дніпровського апеляційного суду 04.12.2019 року встановлено, що на виконання умов договору купівлі-продажу від 29.04.2008 року № 022904-6 ОСОБА_2 було сплачено ФОП ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 109 582 грн 77 коп, а отже в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України ці обставини доказуванню не підлягають.
       Договір купівлі-продажу № 022904-6 будівельних систем «Velox», укладений 29.04.2008 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний в судовому порядку рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11.07.2018 року, яке набрало законної сили 04.12.2019 року.
       Таким чином, після розірвання договору купівлі-продажу в судовому порядку 11.07.2018 року відповідачка в силу закону вважається такою, що неправомірно набула майно – грошові кошти позивача в розмірі 109 682 грн 77 коп, тоді як у позивача виникло право вимагати повернення безпідставно набутого майна на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
       Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про стягнення безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 109 528 грн 77коп. 
       Враховуючи вищезазначене, посилання апелянта на норми ч. 4, 5 ст. 653 ЦК України є помилковими. 
       Посилання апелянта на те, що оскільки розірвання договору купівлі-продажу відбулося з вини ОСОБА_2 у зв`язку з істотним порушенням умов договору саме з його з боку, тому у задоволенні вимог позивача слід відмовити, колегія суддів відхиляє, оскільки для зобов`язань, що виникли на підставі ст. 1212 ЦК України, вина будь-якої сторони зобов`язання не має значення, важливим є саме факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
       Щодо посилання апелянта на пропуск строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
       Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
       Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Відповідно до положень ч. 3 ст. 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
       Враховуючи, що рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11.07.2018 року, яким розірваний договір купівлі-продажу № 022904-6 від 29.04.2008 року набрало законної сили 04.12.2019 року (дата ухвалення Дніпровським апеляційним судом постанови), для позивача ОСОБА_2 трирічний строк звернення до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів після розірвання договору купівлі-продажу відраховується саме з моменту набрання законної сили рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська суду, а саме - з 04.12.2019 року.
       Отже, станом на 25.05.2020 року (день подачі позову до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська) трирічний строк позовної давності ОСОБА_2 не пропущений.
       Також, апелянт зазначає, що позивач має право вимагати передачі оплаченої ним речі, керуючись саме ст. 665, 620 ЦК України, які колегією суддів відхиляються, з вищевикладених підстав. 
       Крім того, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11.07.2018 року встановлено, що 01.02.2017 року відповідачка продала ФОП ОСОБА_3 товар, що був предметом договору купівлі-продажу від 29.04.2008 року між сторонами у даній справі (а.с.11).
       Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.
       Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу фізичної особи — підприємця ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року — залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

       Судді:                                                                Н.М. Деркач

                                                                       О.В. Лаченкова

                                                                       М.Ю. Петешенкова