КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року                                                                                                         місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 377/683/20                                           
номер провадження: 22-ц/824/5731/2021                        
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Славутицького міського суду Київської області від 26 січня 2021 рокуу складі судді Теремецької Н.Ф., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулась до АТ  КБ «ПриватБанк», де заповнила і підписала анкету-заяву від                    02 квітня 2015 року, на підставі якої отримала кредитну картку із встановленим кредитним лімітом. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. 
Позивач вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мала своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, внаслідок чого станом на 12 жовтня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 31 039 грн 51 коп., яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 20 324 грн 40 коп., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України у розмірі 4 579 грн 70 коп., пені у розмірі 6 135 грн 41 коп.
З урахуванням наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1   на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг                 № б/н від 02 квітня 2015 року у розмірі 31 039 грн 51 коп. та судовий збір у розмірі                        2 102 грн 00 коп. 
Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 26 січня 2021 рокупозов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 02 квітня 2015 року у розмірі 5 466 грн 06 коп. та витрати по оплаті судового збору у розмірі 370 грн 16 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що спірні правовідносини виникли на підставі договору приєднанняі регулюються  ст.634 ЦК України, згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору. В такому випадку відсутність підпису боржника на Умовах та правилахнадання банківських послугі Тарифах банку не свідчить про неукладеність договору, що підтверджується судовою практикою у постановах Верховного Суду: від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17; від 08 липня 2019 року у справі №923/760/18;  від 11 вересня 2019 року у справі № 624/5533/15-ц; від 19 вересня 2019 року у справі № 127/7543/17. 
Посилається на те, що відповідачка особистим підписом в анкеті-заяві підтвердила свою згоду про те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також що вона ознайомлена з відповідними документами, повністю згодна з умовами кредитування та отримує кредит саме на таких умовах.
Зазначає, що відповідачка активувала кредитну карту, користувалась кредитним рахунком, частково погашала заборгованість, а також звернулась до банку з метою перевипуску картки, що свідчить про укладення сторонами кредитного договору та погодження відповідних умов.
Зауважує, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення, нехтуючи засадами змагальності сторін, доказовості позицій обох сторін судового спору. Вказує, що місцевий суд в обґрунтування рішення послався на практику Верховного Суду, яка не може бути доказовою базою по справі.
Посилається на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків про наявність підстав для зменшення заборгованості за тілом кредиту всупереч ст.1054 ЦК України. Вважає, що висновок суду щодо відмови у стягненні відсотків по кредиту порушує основоположні норми банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки.
Відповідачка  ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 31 039 грн 51 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що, доданий до позовної заяви, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку  не містить підпису відповідачки, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 02 квітня 2015 року. Враховуючи, що у анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку відсутні умови сплати неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а також розмір процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно із ст.625 ЦК України,  то  відсутні підстави для нарахування  неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а також розмір процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно із ст.625 ЦК України, який становить 84 % та 60 % від простроченої суми заборгованості згідно розрахунку заборгованості.
Крім того, судом зазначено, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 02 квітня 2015 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачкою ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги                         ч.2 ст.530 ЦК України,  за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд дійшов висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. При цьому, суд зазначив, що з розрахунку заборгованості вбачається, що з 16 лютого 2017 року по                            12 жовтня 2020 року відповідачкою фактично було отримано та використано кредитних коштів на загальну суму 32 571 грн 55 коп., та за цей же період відповідачкою було повернуто кошти на погашення заборгованості у розмірі 27 105 грн 49 коп., а тому суд дійшов висновку, що борг за неповернутим кредитом складає різницю у розмірі                               5 446 грн 06 коп., який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача           
 Такі висновки суду є правильними й такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у  анкеті - заяві позичальника від 02 квітня 2015 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до вимог ст.625 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, а також неустойки (пені), з огляду на наступне.
Судом першої інстанції вірно вказано, що згідно з ч.ч. 1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Зі змісту ст.ст. 626, 628 ЦК України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
У статті 1055 ЦК України чітко встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до  ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Виходячи зі змісту ст.634 ЦК України - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
В анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» від 02 квітня 2015 року процентна ставка не зазначена.
Також у цій заяві відсутні умови договору щодо строку виконання зобов`язань з повернення кредиту, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просило, у тому числі, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути, зокрема, заборгованість за процентами за користування простроченим кредитом згідно ст.625 ЦК України, а також неустойку (пеню).
Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі, розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачкою кредитних коштів містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами відповідно до вимог ст.625 ЦК України та неустойки у зазначеному банком розмірі.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період  з часу виникнення спірних правовідносин (02 квітня 2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (24 листопада 2020 року). Тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами та визначеної відповідальності позичальника за порушення виконання взятих на себе зобов`язань, наданий банком витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19).
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При цьому, згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Оскільки витяг з Тарифів по обслуговуванню кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідачки, то їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 02 квітня 2015 року шляхом підписання заяви-анкети. Тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати заборгованості, а також відповідальність у вигляді сплати процентів за користування кредитними коштами.
Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з цими Умовами ознайомилась, погодилась і мала на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.
Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі                      № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.
Аналогічна позиція викладена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як складову частину спірного кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, в частині права банку здійснювати нарахування процентів.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що                    02 квітня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачкою, шляхом підписання останньою анкети-заявки про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачці грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Вказані обставини підтверджуються копією анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.13), копією паспорта відповідачки (а.с.56-57), розрахунком заборгованості (а.с.7-10), випискою про рух коштів по рахунку відповідача (а.с.64-67), довідкою про зміну умов кредитування (а.с.11).
Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. 
Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині стягнення тіла кредиту,  прийшов до вірних висновків, що відповідачка не повернула у повному обсязі отримані нею кредитні кошти, що у свою чергу свідчить про порушення прав АТ КБ «ПриватБанк» як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту.
При визначенні розміру боргу за тілом кредиту, який підлягає стягненню з відповідачки на користь банку, суд першої інстанції керувався наданим банком розрахунком (а.с.7-10), з якого вбачається, що за період з 16 лютого 2017 року по 12 жовтня 2020 року відповідачкою фактично було отримано та використано кредитних коштів на загальну суму                                 32 571 грн 55 коп., та за цей же період відповідачкою було повернуто кошти на погашення заборгованості у розмірі 27 105 грн 49 коп.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що борг за неповернутим кредитом складає різницю у розмірі 5 446 грн 06 коп., який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.           
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 5 466 грн 06 коп.
Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків про наявність підстав для зменшення заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів відхиляє з наведених вище підстав.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачка користувалась коштами і періодично погашала кредит, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для стягнення зазначених у розрахунку процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, а також неустойки (пені) з огляду на відсутність визначених сторонами у заяві-анкеті їх розміру, умов та порядку застосування.
Доводи апеляційної скарги про необхідність врахування постанови Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, згідно якої не підписання позичальником Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, є безпідставним, оскільки  справа № 923/760/18 господарська і в ній інші фактичні обставини, зокрема кредит отримано юридичною особою, на яку не розповсюджується законодавство про захист прав споживачів.
Як вище вказувалося, додана до позову анкета-заява позичальника не містить розміру процентів, а довідка про умови кредитування в матеріалах справи взагалі відсутня.
По-друге, наведені доводи суперечать положенням закону з таких міркувань.
З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36, 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.
Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.
Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених скаржником постановах колегії суддів чи судової палати Касаційного цивільного суду, а саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від                            03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, який і врахований судом першої інстанції при вирішенні даного спору.
Окрім того, такий висновок відповідає принципу юридичної визначеності, бо якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
Посилання в апеляційній скарзі на неможливість застосування вказаної постанови Великої Палати з огляду на наявність в ній інших фактичних обставин, ніж в даній справі, є недоречними, оскільки судом застосовано висновок Великої Палати про застосування норм права, який є визначальним та фундаментальним щодо правової оцінки змісту кредитних правовідносини між банком і позичальником за кредитною карткою, як споживачем фінансових послуг, і не пов`язаний виключно із фактичними обставинами справи, як помилково вважає скаржник.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом засад змагальності і неупередженості, оскільки матеріали справи не містять обґрунтованих та доказових заперечень відповідача, колегія суддів відхиляє як безпідставні та необґрунтовані.
По-перше, наведені доводи свідчать про хибне розуміння позивачем принципу змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
У даній справі позивач, в тому числі, просить стягнути заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України. Саме від доведеності досягнення між сторонами згоди щодо умов та розміру сплати таких процентів і неустойки у договорі залежало, чи виникли такі обов`язки у відповідача, чи ні. Позивач замість того, щоб надати належні, допустимі та достатні докази досягнення згоди у належній формі з цих питань, побудував свою правову позицію таким чином: оскільки відповідач не спростував викладені у позові обставини, то це і є достатнім доказом, який беззаперечно доводить необхідність сплати коштів у визначених ним розмірах.
З такою логікою погодитися неможливо, оскільки згідно з принципом змагальності саме позивач має довести досягнення згоди між сторонами з цих питань, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності (правова позиція Верховного Суду у постановах: від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).
По-друге, процесуальний закон покладає на суд обов`язок при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).
Такий припис цивільного процесуального закону кореспондується із положеннями  п.1 ч.2 ст.45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно якої Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
Окрім того, таке кореспондується із принципом юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права, закріпленим у преамбулі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як зазначено в Доповіді щодо верховенства права Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеціанської комісії), правова визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Існування суперечливих рішень, що їх виніс Верховний чи Конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики.
Апеляційна скарга містить посилання на те, що висновок суду щодо відмови у стягненні відсотків по кредиту, порушує основоположні норми банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки. Наведені доводи носять загальний характер, не спростовують законності та обґрунтованості судового рішення, в тому числі не спростовують висновків суду про необхідність дотримання сторонами вимог закону щодо форми та змісту кредитного договору при його укладанні та чіткого визначення істотних умов.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.
Рішення Славутицького міського суду Київської області від 26 січня 2021 рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
Головуючий

Судді: