ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6765/21 Справа № 201/8819/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Богун О.О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Деркач Н.М.,
суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,
при секретарі: Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що з 15.08.2003 року він та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, мають сина, 2007 року народження. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 липня 2015 року шлюб сторін у справі розірвано.
У період перебування у шлюбі у січні 2007 року сторони за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу придбали дві земельні ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯГ №557193 від 24 січня 2007 року та Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯГ №557195 від 24 січня 2007 року, позивачу та відповідачу належить по 1/2 частині земельної ділянки площею 0,0500 га та площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
На вищезазначених земельних ділянках у березні 2007 сторони почали будівництво житлового будинку, яке було завершене у вересні 2009 року. Було збудовано двоповерховий житловий будинок, загальною площею 259,3 кв.м., житловою площею 156,6 кв.м.
Після припинення шлюбних відносин сторони не змогли дійти згоди про розподіл спільного майна подружжя.
На підставі наведеного позивач просив суд визнати за ним право власності на 50 відсотків у житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованому на земельній ділянці з усіма наявними на ньому надвірними господарськими будівлями та спорудами; при цьому, перший поверх передати відповідачу, другий поверх передати позивачу; дозволити позивачу зробити окремий і автономний вхід у сходовий проріз, а також відокремити цегляної перегородкою сходовий проріз від першого поверху. Вартість цих робіт розділити між сторонами; зобов`язати відповідача зареєструвати спільно з позивачем будинок для подальшої його експлуатації; зобов`язати відповідача забезпечити позивачу безперешкодний доступ на другий поверх до його речей через перший поверх до моменту установки цегляної перегородки, що відокремлює перший поверх від сходового отвору.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 квітня 2021 року позов задоволено частково. Визнано за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено.
Не погодившись з указаним рішенням суду, відповідач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на 4/5 спірного домоволодіння, а за позивачем – на 1/5 його частину.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом не взято до уваги, що спірний будинок не прийнятий до експлуатації у встановленому законом порядку та залишено поза увагою наявність підстав для відступу від рівності часток при поділі майна подружжя.
               Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
               Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯГ №557193 від 24 січня 2007 року та Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯГ №557195 від 24 січня 2007 року, позивачу та відповідачу належить по 1/2 частині земельної ділянки площею 0,0500 га та площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
На вищезазначених земельних ділянках сторонами було збудовано двоповерховий житловий будинок, загальною площею 259,3 кв.м., житловою площею 156,6 кв.м.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 вони не можуть дійти згоди про розподіл спільного майна подружжя – будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне домоволодіння, набуте сторонами під час шлюбу, у відповідності до положень ст.60СК Україниє є об`єктом права спільної сумісної власності, що є підставою для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позовні вимоги ОСОБА_2 щодо поділу домоволодіння в натурі суперечать діючому законодавству, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
       За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
       Тлумачення норм статті 61 СК України доводить, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, що підлягають поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
       Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
       Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
       Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
       Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).
       Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.
       До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
       За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
       Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.
       Матеріалами справи встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯГ №557193 від 24 січня 2007 року та Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯГ №557195 від 24 січня 2007 року, позивачу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить по Ѕ частині земельної ділянки площею 0,0500 га та площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
       На вищезазначених земельних ділянках сторонами було збудовано двоповерховий житловий будинок, загальною площею 259,3 кв.м., житловою площею 156,6 кв.м.
       Однак, зазначений будинок у встановленому законом порядку не прийнятий в експлуатацію.
       На підставі наведеного колегія суддів вважає, що частково задовольняючи позовні вимоги шляхом визнання права власності на частину об`єкту, не прийнятого до експлуатації, суд першої інстанції не врахував, що чинним законодавством не передбачена можливість визнання права власності на таке майно.
За таких обставин рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги про те, що при поділі спірного будинку слід відступити від рівності часток, не можуть бути підставою для визнання за сторонами у справі права власності на спірний будинок з наведених вище підстав.
       На підставі ст.141 ЦПК України слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1362 грн.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
       У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1362 грн.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення. 

       Судді:                                                                        Н.М. Деркач        
                                                                                                                                                                                                                                                       
                                                                               І.Ю. Ткаченко

                                                                               М.М. Пищида