ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/532/21  Номер провадження 22-ц/814/1930/21	Головуючий у 1-й інстанції Зоріна Д. О.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді         Бутенко С. Б.
Суддів Кузнєцової О. Ю., Прядкіної О. В.
за участю секретаря:                 Міщенко Я. О.
розглянув у судовому засіданні в м. Полтаві за допомогою он-лайн сервісу відеозв`язку Easy Con цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на заочне рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 травня 2021 року у складі судді Зоріної Д. О.
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, 
в с т а н о в и в:
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 .
Позов мотивовано тим, що 30 січня 1979 року він на підставі рішення виконкому Кременчуцької міської ради отримав ордер на однокімнатну квартиру загальною площею 31,74 кв. м, житловою площею 17,12 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Через деякий час він одружився із ОСОБА_3 , до якої переїхав жити за адресою: АДРЕСА_2 . 
Зазначає, що за час мешкання з ОСОБА_3 він приватизував належну йому квартиру, документи на яку вкрав ОСОБА_4 , в тому числі паспорт, код, свідоцтво про приватизацію квартири. 
Лише після смерті ОСОБА_3 йому стало відомо про наявність договору купівлі-продажу, укладеного 04 листопада 1999 року на Кременчуцькій товарній біржі за номером 3-104, згідно якого ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_1 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та визнала за собою право власності на дану квартиру. 
Вкрадені документи, а саме код і паспорт, ОСОБА_4 повернув йому через сусідку у серпні 2015 року. 
Вказує, що ніяких дій щодо продажу належної йому на той час квартири він не вчиняв, на час спільного проживання з дружиною у його квартирі за усною домовленістю проживав син останньої ОСОБА_4 . 
У серпні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання договору купівлі-продажу, укладеного на Кременчуцькій товарній біржі, дійсним, після зміни своїх позовних вимог просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_3 за набувальною давністю.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2017 року, яким скасовано рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 23 червня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено за недоведеністю. 
Позивач зазначає, що відмовляючи ОСОБА_5 в задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив з того, що її позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки остання не є особою, яка заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти майном протягом десяти років в розумінні приписів статті 344 ЦК України.
Рішенням Верховного Суду від 01 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2017 року залишено без задоволення, останнє залишено без змін.
Вказує, що після постановлення вищезазначеного рішення та набрання ним чинності, а саме в січні 2019 року йому стали відомі обставини, які є істотними для справи, і які не були і не могли бути відомі йому на час розгляду справи, а саме наявність висновку судово-почеркознавчої експертизи № 20867/23983 за кримінальним провадженням № 12016170090001586 від 31 жовтня 2018 року, в якому зазначено, що підпис від імені ОСОБА_1 у договорі від 04 листопада 1999 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , зареєстрованому на Кременчуцькій товарній біржі за номером 3-104, розташований у рядку між друкованими словами «продавець» та « ОСОБА_1 » виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_1 , а іншою особою. 
Таким чином, під час розгляду справи ОСОБА_5 достеменно знала про те, що він не підписував договір.
Після розгляду справи 08 грудня 2017 року ОСОБА_5 звернулась до приватного нотаріуса Веселовського А. Г. та продала спірну квартиру ОСОБА_6 , яка є дочкою ОСОБА_4 , яка в свою чергу продала квартиру ОСОБА_2 .
Посилаючись на викладене, просив суд витребувати у відповідача ОСОБА_2 об`єкт житлової нерухомості - однокімнатну квартиру загальною площею 31,74 кв. м, житловою площею 17,12 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та повернути позивачу ОСОБА_1 .
Заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю заявлених позовних вимог. 
Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що при поданні позову ним було долучено рішення судів як докази встановленого факту, що він є власником спірної квартири, а тому згідно частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню.
Вважає, що як власник спірного майна відповідно до вимог статей 387, 388 ЦК України він може витребувати його від особи, яка є останнім набувачем. 
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.
За правилами частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
По справі встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської ради народних депутатів 01 лютого 1994 року, згідно з розпорядженням від 01 лютого 1994 року № 3315/1, зареєстрованого у Кременчуцькому міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № М-1 за реєстровим № 91, ОСОБА_1 на праві власності належить однокімнатна квартира загальною площею 31,74 кв. м, житловою площею 17,12 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
04 листопада 1999 року на Кременчуцькій товарній біржі за номером 3-104 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_1 належну йому квартиру АДРЕСА_3 . 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2017 року у справі № 537/2420/16-ц, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 01 листопада 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та визнання права власності відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено за недоведеністю. 
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за номером інформаційної довідки 129865148 від 05 липня 2018 року та за номером 130651295 від 12 липня 2018 року, 08 грудня 2017 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А. Г. посвідчено договір купівлі-продажу за номером 4679, відповідно до якого право власності на квартиру АДРЕСА_3 , набула ОСОБА_6 та, в свою чергу, 02 лютого 2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В. посвідчено договір купівлі-продажу за номером 185, відповідно до якого квартиру АДРЕСА_3 , придбала ОСОБА_2 , яка наразі є володільцем спірного нерухомого майна.
Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 20867/23983 за кримінальним провадженням №12016170090001586, складеного 31 жовтня 2018 року судовими експертами Харківського НДІ СЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, та наданого позивачем до позовної заяви, підпис від імені ОСОБА_1 у договорі від 04 листопада 1999 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , зареєстрованому Кременчуцькою товарною біржею за номером 3-104, розташований у рядку між друкованими словами «продавець» та « ОСОБА_1 » виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем під час розгляду справи не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що саме він є власником спірного майна та як наслідок має право на витребування останнього із незаконного володіння і саме не вчинення позивачем таких дій позбавляє суд можливості вирішити питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю позивачем.
Також суд дійшов висновку про неналежність висновку експерта як доказу того, що позивач є законним власником спірної квартири, оскільки підтверджена зазначеним вище висновком експерта обставина була предметом доказування при вирішенні судами попередніх інстанцій обґрунтованості вимог позивача ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсною і останніми було зроблено висновок про недоведеність позивачем факту необізнаності останнього про укладення відповідної угоди.
Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до пункту 7 статті 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.
Стаття 41 Конституції України та стаття 321 ЦК України встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, право власності є непорушним. 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
Згідно статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.
У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею, внаслідок злочинних дій.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 14-144цс18).
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.  
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18. 
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судовими рішеннями у справі № 537/2420/16-ц, які набрали законної сили, спірна квартира на законних підставах належала на праві власності позивачеві ОСОБА_1 та вибула з його володіння на підставі договору купівлі-продажу від 04 листопада 1999 року, який укладений і зареєстрований на Кременчуцькій товарній біржі без дотримання обов`язкової нотаріальної форми.
Висновком судово-почеркознавчої експертизи № 20867/23983 від 31 жовтня 2018 року доводиться, що спірна квартира вибула із володіння ОСОБА_1 не з його волі, оскільки договір купівлі-продажу від 04 листопада 1999 року ним не підписувався та відповідно не укладався.
Відповідно до частини першої статтей 153, 227 ЦК УРСР (1963 року), що діяв на час вибуття спірного майна із володіння позивача, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах, договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.
Вибуття спірної квартири з володіння позивача поза його волею та подальше відчуження даного нерухомого майна за відплатним договором купівлі-продажу від 08 грудня 2017 року ОСОБА_5 , яка не набула право власності на дане майно, що встановлено рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2017 року у справі № 537/2420/16-ц, та не мала права його продавати, дає позивачеві право, як належному власнику, на витребування квартири АДРЕСА_3 від останнього набувача - ОСОБА_2 , навіть якщо укладаючи договір купівлі-продажу від 02 лютого 2018 року вона діяла добросовісно.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, не дав належної оцінки наданим позивачем доказам та не застосував норми матеріального права, на які посилався позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, та які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, внаслідок чого ухвалив помилкове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
За таких обставин оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення позову. 
Ухвалюючи нове рішення по справі апеляційний суд за правилами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України відповідно змінює розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог та присуджує позивачеві понесені ним витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Заочне рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 травня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.
Витребувати у відповідача ОСОБА_2 об`єкт житлової нерухомості - однокімнатну квартиру загальною площею 31,74 кв. м, житловою площею 17,12 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та повернути квартиру за адресою: АДРЕСА_1 власнику - ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2270 грн понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя                                                        С. Б. Бутенко

Судді                                                                        О. Ю. Кузнєцова

                                                                               О. В. Прядкіна