ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5986/21 Справа № 192/1857/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Омелюх В. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року         колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
                       при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1   на заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області  від 07 березня 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства “Комерційний банк “Надра” до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

       У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство “Комерційний банк “Надра”(далі — ПАТ КБ“Надра”) звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що між ПАТ КБ “Надра” та ОСОБА_2 08 вересня 2008 року був укладений кредитний договір №878022/ФЛ, згідно умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 126 418,59 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,590% річних з кінцевим терміном повернення 07 вересня 2028 року.
       Зазначали, що ОСОБА_2 не виконала умови вказаного договору належним чином і своєчасно не повернула кредитні кошти.
       Посилаючись на те, що станом на 03 квітня 2013 року заборгованість за договором склала 256 957,74 грн., з яких 123 875,92 грн. - заборгованість за кредитом, 102 252,04 грн. - заборгованість по процентам,13 954,60 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості,12 641,86 грн.- штраф та 4 233,32 грн. - індекс інфляції, а позичальник ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх зобов`язань, просили суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №878022/ФЛ від 08 вересня 2008 року у загальному розмірі 256 957,74 грн.  
       Заочним рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області  від 07 березня 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ“Надра” задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2  на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №878022/ФЛ від 08 вересня 2008 року, яка складається з: 123 875,92 грн. – заборгованості по кредиту, 13 954,60 грн. – пені за несвоєчасне погашення заборгованості, 4 233,32 грн. – індекс інфляції, а всього 244 315,88 грн. 
       Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2021 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення від 07 березня 2014 року залишено без задоволення.
       В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області  від 07 березня 2014 року та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» до неї відмовити.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позовні вимоги банку необґрунтовані та недоведені належними та допустимими доказами. Вказувала, що судом допущено порушення норм процесуального права. Вказувала, що останній платіж нею здійснено 16 квітня 2009 року, а отже банком пропущено строк позовної давності, який вона просила застосувати та відмовити у позові. Зазначала, що розрахунок заборгованості, наданий банком, не може підтверджувати наявність заборгованості. 
       14 липня 2021 року правонаступник позивача ТОВ “ФК “Дніпрофінансгруп” надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначали, що доводи апеляційної скарги є надуманими. Наполягали на тому, що кінцевий термін повернення кредиту був встановлений договором 07 вересня 2028 року та сторонами кредитного договору було збільшено позовну давність за вимогами до 10 років, а тому, з врахуванням останнього платежу, на який посилається відповідач, строк позовної давності банком не пропущено. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 08 вересня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №878022/ФЛ, згідно якого ОСОБА_2 було надано кредит в розмірі 126 418,59 грн. на придбання нового житла з виплатою процентної ставки 18,59% річних строком до 07 серпня 2028 року.
       Погашення кредиту та сплату процентів за користування ним позичальник зобов`язаний здійснювати щомісячно в розмірі мінімального щомісячного платежу 2 007,29 грн. у строки, що передбачені умовами договору, зокрема п.п.3.3.; 3.3.2; 3.3.3, який підписано сторонами (т.1 а.с.5-6).
       Кредитні кошти надані ОСОБА_2 в повному обсязі, що підтверджується меморіальними ордерами №№121,125 від 08 вересня 2008 року та випискою з особистого рахунку (т.1 а.с.7-9).
       Згідно п.2.1 договору, в забезпечення виконання відповідачкою спірного договору, між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідачкою передано в іпотеку придбаний нею за кредитні кошти житловий будинок по АДРЕСА_1 .
       Попри взяті на себе зобов`язання відповідачка не виконувала умови договору стосовного своєчасного повернення отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, у зв`язку з чим за договором виникла заборгованість, яка була визначена позивачем станом на 03 квітня 2013 року в розмірі 256 957,74 грн., де: 123 875,92 грн. – заборгованість за кредитом; 102 252,04 грн. – заборгованість по процентам; 13 954.60 грн. – пеня за несвоєчасне погашення заборгованості; 1 264,86 грн. – штраф; 4 233,32 грн. - індекс інфляції (т.1 а.с.1-4,10).        
       Задовольняючи позовні вимоги банку суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушила умови кредитного договору та допустила заборгованість яка підлягає до стягнення.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції. 
       Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Позичальник була ознайомлена з умовами надання їй кредитних коштів про,що свідчить її власноручний підпис на кожній сторінці кредитного договору. 
       Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом (ст.ст.610,612 ЦК України).
       Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
       За правилами ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Згідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
       Згідно зі ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
       З розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник допустила порушення взятих на себе зобов`язань та допустила заборгованість яку суд першої інстанції стягнув правомірно.
       Доводи апеляційної скарги стосовно того, що банк пропустив строк позовної давності не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції у зв`язку з наступним. 
       Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Відповідно до п.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 
       Згідно до вимог ч.2 ст.260 ЦК України, порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. 
       Як зазначено в ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
       Відповідно до ч.2,3,4 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
       В п.31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 зазначено, що при застосуванні положення п.7 ч.11 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв`язку з ч.11 ст.11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.
       Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.
       Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).
       За змістом частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. 
       Колегія суддів звертає увагу на те, що кредитним договором №878022/ФЛ від 08 вересня 2008 року передбачено виконання зобов`язань шляхом сплати щомісячних платежів,останній щомісячний платіж здійснено позичальником 16 квітня 2009 року, а ураховуючи визначений пунктом 7.3 кредитного договору строк позовної давності десять років, а тому звернення 21 серпня 2013 року ПАТ «КБ «Надра» із зазначеним позовом до суду, відбулося в межах строків позовної давності.
       Відповідно до статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на момент вирішення справи судом першої інстанції, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.         Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 
       З матеріалів справи вбачається, що позивачем доведені заявлені позовні вимоги, та доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують. 
       Відповідач сама зазначає про здійснення платежу за кредитом 16 квітня 2009 року, а тому доводи апеляційної скарги в частині недоведення банком факту видачі їй кредитних коштів відхиляються. 
       Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарга підлягають залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

       Заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2014 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.