ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1136/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/1347/20 Категорія:  	Корман О. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Бондаренко С. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       08 липня 2021 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів                                           Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.
за участю секретаря                      Анкудінов О.І.

         розглянувши в порядку письмового провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»  на рішення  Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 березня 2021 року, ухваленого в складі судді Кормана О.В., у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_1  про стягнення сплаченого страхового відшкодування, - 

в с т а н о в и в :
У квітні 2020 року Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення сплаченого страхового відшкодування, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 30 жовтня 2014 року приблизно о 09 годині 10 хвилин на автодорозі Стрий-Кіровоград-Знам`янка в районі села Тарасівка сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ 21063», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «Mersedes-Benz Vito», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , що належить ОСОБА_3 .
Відповідно до вироку Гайсинського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року ОСОБА_1 , керуючи технічно несправним автомобілем «ВАЗ 21063», д.н.з. НОМЕР_1 , порушив правила безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, всупереч вимог п.2.3.а,б, п.31.1 ПДР України перед виїздом не перевірив і не забезпечив технічно справний стан автомобіля, не забезпечив відповідність технічного стану ТЗ та його обладнання вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху, що призвело до втрати керованості автомобіля з одночасним заносом і виїздом на смугу руху зустрічного транспорту, де відбулося зіткнення з автомобілем «Mersedes-Benz Vito», д.н.з. НОМЕР_2 . ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. 
На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс № АІ/2078530 від 06 серпня 2014 року).
На підставі повідомлення про настання страхового випадку від 11 листопада 2014 року, заяви про страхове відшкодування від 07 грудня 2015 року, складеного страхового акту № 2530В/34/2016 від 15 лютого 2016 року з розрахунком було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 45000 гривень. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Згідно з п. 38.1.1. ст. 38.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов:  якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.
Оскільки відповідальною особою за завдані збитки є відповідач позивач має право звернутися до суду за захистом своїх прав та відшкодування відповідачем завданих ним збитків.
На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 45000 гривень.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що позивачем було застраховано транспортний засіб ВАЗ 21063 з держаним номерним знаком  НОМЕР_3 , на підставі полісу №АІ2078530. При цьому, з вироку Гайсинського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року вбачається, що з вини відповідача відбулась дорожньо-транспортна пригода в той час, коли він керував транспортним засобом ВАЗ 21063, державний номерний знак  НОМЕР_4 . Тобто, у вироку суду та документах, на підставі яких було проведено сплату суми страхового відшкодування, мова йде про різні транспортні засоби, так як державний номерний знак таких транспортних засобів не співпадає. 
Відповідно, суд прийшов до висновку, що позивач не надав суду доказів, які підтверджують, що позивач у відповідності до п.п. «г» п. 38.1.1. ст.38.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV, набув право регресного відшкодування сплаченої суми страхового відшкодування за шкоду, заподіяну водієм застрахованого транспортного засобу ВАЗ 21063 з державним номерним знаком НОМЕР_3 , так як не надано доказів того, що саме вказаний автомобіль був учасником дорожньо-транспортної пригоди 30 жовтня 2014 року і його технічний стан та обладнання не відповідали на момент дорожньо-транспортної пригоди існуючим вимогам Правил дорожнього руху.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновку суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що інформація викладена ОСОБА_2 в заяві про виплату страхового відшкодування за страховою подією – пошкодження автомобіля «Мерседес Віто» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 про обставини ДТП та обставини ДТП встановлені вироком Гайсинського районного суду Вінницької області повністю збігаються. Щодо невідповідності номеру забезпеченого полісом АІ2078530 транспортного засобу ВАЗ 21063 ( НОМЕР_3 ) яким керував ОСОБА_1 під час ДТП, згідно тексту вироку (57717МА), то така невідповідність поясн6юється технічною помилкою допущеною при складанні вироку (змінено порядок цифр 1 та 7). Вважає, що матеріали даної справи містять фактичні докази скоєння дорожньо-транспортної пригоди водієм ОСОБА_1 під час керування забезпеченим полісом НОМЕР_5 автомобілем ВАЗ 20063 ( НОМЕР_3 ).
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає  до задоволення виходячи з наступного. 
В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого).
Визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні вказаного злочину суд першої інстанції виходив з того, що 30 жовтня 2014 року приблизно о 09 год. 10 хв. ОСОБА_1 керуючи технічно несправним автомобілем ВАЗ 21063, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Стрий-Кіровоград Знам`янка, в районі с. Тарасівка Гайсинського району порушив правила безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, всупереч вимог п.2.3 а, б, п.31.1 ПДР України перед виїздом не перевірив і не забезпечив технічно справний стан автомобіля, не забезпечив відповідність технічного стану транспортного засобу та його обладнання вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та правил технічної інструкції підприємств виробників та іншої нормативно технічної документації, встановив на задню вісь автомобіля гуму коліс із легко сплавними дисками, при цьому використав для кріплення дисків стандартні, передбачені заводом-виробником для даного автомобіля, болти, кріплення яких не забезпечує надійний контакт для робочих поверхонь кріпильного інструменту та головок болтів кріплення коліс, з метою створення величини крутного моменту затяжки болтів, яка передбачена заводом виробником, внаслідок чого виникло самовільне розкручування болтів кріплення легко сплавного диску та від`єднання від автомобіля заднього лівого колеса, що призвело до втрати керованості автомобіля з одночасним заносом і виїздом на смугу руху зустрічного транспорту, де відбулось зіткнення з автомобілем «Мерседес Бенс» 110 CDI, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 .
Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» вказує, що на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (від 06 серпня 2014 року (Поліс № АІ/2078530 від 06 серпня 2014 року), на підтвердження чого надано роздруківку з сайту Моторного (транспортного) страхового бюро України в якій зазначено відомості про транспортний засіб: державний номер – НОМЕР_3 , VIN–код НОМЕР_6 , марка та модель – ВАЗ 21063 (а.с.7).
12 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернувся до АТ «Страхова група «ТАС» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, в якому вказав про те, що 30 жовтня 2014 року на трасі Вінниця – Умань біля села Тарасівка Гайсинського району сталося ДТП за участю транспортного засобу Mersedes-Benz з номерним знаком НОМЕР_2 , водієм якого він був (а.с.8).
07 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до АТ «Страхова група «ТАС» з заявою про страхове відшкодування в розмірі 45000 гривень. В заяві просив здійснити відшкодування шкоди заподіяної в результаті пошкодження транспортного засобу Mersedes-Benz Vito з номерним знаком НОМЕР_2 під час ДТП 30 жовтня 2014 року на території Гайсинського району Вінницької області з вини ОСОБА_1 , водія транспортного засобу ВАЗ 21063 з номерним знаком НОМЕР_3 , договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на дату ДТП № АІ2078530.         
Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.         
Статтею 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Частиною першою статті 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
За умов, передбачених у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.
ПрАТ «Страхова група «ТАС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Так, відповідно до підпункту  «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.
Виходячи з даних норм права, для задоволення з вказаних підстав позову, обов`язковому доказуванню підлягає виникнення обов`язку виплати страхового відшкодування, факти проведення такої виплати та те, що дорожньо-транспортна пригода є безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником транспортного засобу марки Mersedes-Benz , реєстраційний номер НОМЕР_2 у 2014 році був ОСОБА_4 .(а.с.11)
Відповідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником транспортного засобу марки Mersedes-Benz Vito, реєстраційний номер НОМЕР_2 , з 19 вересня 2015 року є ОСОБА_3 , ОСОБА_2 має право користуватися д/р НОМЕР_7 09.09.2015 ( а.с. 12-13). 
Тобто документи які підтверджували б, що на час скоєння дорожньо транспортної пригоди ОСОБА_2 або ОСОБА_3 були власниками пошкодженого транспортного засобу не надано
В страховому акті Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» від 15 лютого 2016 року зазначено, що сума страхового відшкодування становить 45000 гривень, предметом страхування вказано ВАЗ 21063 державний номер –  НОМЕР_3 , VIN–код  НОМЕР_6 , третя особа:  ОСОБА_3 ,  транспортний засіб Mersedes-Benz Vito,  НОМЕР_2 , обставина страхової події: ДТП, 30.10.2014 09:40, Вінницька область, Гайсинський район, с. Тарасівка, особа, відповідальна за страховий випадок: ОСОБА_1 (а.с. 17).
На підтвердження здійснення страхової виплати позивачем надано копію платіжного доручення № 82517 від 29 лютого 2016 року, в якому зазначено отримувач Приватбанк, призначення платежу: перерахування коштів (страхового відшкодування) згідно відомості № 640 від 29 лютого 2016 року та зазначена сума 61822, 22. 
Позивачем також надано листок з написом відомість № 640 за 29 лютого 2016 року, яка не містить при цьому жодних підписів, а навпроти ПІБ ОСОБА_3 вказана сума 45000 (а.с. 47, 48).
Такі докази не є належними та допустимими доказами, які підтверджували б твердження позивача поро те, що ним виплачено страхове відшкодування.
Таким чином, позивачем не доведено виплату страхового відшкодування, а відповідно і право на звернення з регресним позовом до суду.
Також судом першої інстанції вірно було зазначено, що з вироку Гайсинського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року вбачається, що з вини відповідача відбулась дорожньо-транспортна пригода в той час, коли він керував транспортним засобом ВАЗ 21063, державний номерний знак НОМЕР_1 , тоді як у документах на підставі яких нібито було проведено сплату суми страхового відшкодування вказано номерний знак НОМЕР_3 .
В апеляційній скарзі міститься клопотання про витребування з Гайсинського районного суду Вінницької області матеріалів кримінальної справи № 129/926/15-к за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину передбаченому ч.2 ст. 286 КК України.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 2,4 статті 83 ЦПК України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
З матеріалів справи вбачається, що позивач письмово про зазначений доказ суд першої інстанції не повідомляв та відповідно не заявляв клопотання про його витребування у відповідності до вимог статті 84 ЦПК України.
Частиною 3 статті 367 ЦПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Перешкод звернутися до суду першої інстанції з відповідним клопотанням про витребування вказаних матеріалів кримінальної справи не наведено, тому суд приходить до висновку, що неподання такого клопотання до суду першої інстанції не пов`язано з причинами, що об`єктивно не залежали від апелянта, а відтак не підлягає задоволенню в суді апеляційної інстанції.
Оскільки по суті рішення суду першої інстанції є правильним, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375,381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» - залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 березня 2021 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_1 про стягнення сплаченого страхового відшкодування – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 
Повний текст постанови виготовлений 8 липня 2021 року.

Судді