ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2021 року м. Херсон
справа № 766/7699/18 
провадження № 22-ц/819/1236/21 

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (суддя-доповідач)	Кузнєцової О.А.,	
суддів:	Вейтас І.В.,	
  	Радченка С.В.,	
секретар	Плохотніченко А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Прохоренко В.В. від 13 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що з 01 липня 2015року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .
Під час перебування у шлюбі ними за спільні кошти 15 липня 2015 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбано майно, яке оформлено та зареєстровано на ім`я відповідача, а саме трикімнатна квартира, загальною площею 63,5кв.м, житловою 37,5кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно зі звітом про незалежну оцінку ринкова вартість квартири складає 180 000,00 грн. (п. 5 договору купівлі-продажу). Пунктом 19 договору підтверджено, що цей договір вчинений за згодою другого подружжя  ОСОБА_2 , тобто за її згодою, що підтверджується відповідною заявою за її підписом.
Оскільки на даний час сімейні відносини між ними припинилися остаточно, згоди на добровільний розподіл майна не досягнуто, позивач, посилаючись на ст.ст. 60,69-71 СК України, ст. 368ЦК України, просила суд: визнати трикімнатну квартиру загальною площею 63,5кв.м, житловою 37,5кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю її та ОСОБА_1 ; поділити спільне майно та визнати за нею право власності на 1\2 частину зазначеної квартири та стягнути з відповідача понесені судові витрати.
У липні 2018 року ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_1 , звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно.
В обгрунтування своїх зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 01 липня 2015 року між ним та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який на даний час фактично припинений. 15 липня 2015 року він уклав договір купівлі-продажу, відповідно до якого придбав за 149 000,00 грн. квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазнчає, що хоча квартира придбана в період шлюбу, проте за його особисті кошти, які він накопичував більше 10 років, будь-які кошти ОСОБА_2 не надавалися. Так, він є військовослужбовцем Збройних сил України, проходив військову службу з 2001 року. Внаслідок проходження служби в особливих умовах йому виплачувалося грошове забезпечення у підвищеному розмірі, що підтверджується довідками про заробіток та грошовими атестатами за 2001-2015 роки. Вказані грошові кошти були зараховані на його поточний рахунок та були зняті ним, що підтверджується банківською випискою за контрактом за період з 01.06.2014 року по 13.06.2017 року, довідкою АТ «Укрексімбанк» від 12.06.2018 року №069-04/473, банківською випискою за період з 06.08.2014 року по 13.06.2017 року, і частина зазначених коштів була направлена на придбання спірної квартири.
При цьому, спірну квартиру він мав намір придбати ще в 2014 року, але укладення договору було ускладнено проходженням військової служби та початком антитерористичної операції на сході України. Більш того, сам шлюб між сторонами планувався в серпні 2015 року, але на прохання ОСОБА_2 та його участю в АТО укладення шлюбу відбулося раніше, в липні 2015 року.
Натомість ОСОБА_2 не мала жодної можливості приймати участь у придбанні квартири, оскільки на момент придбання квартири не існувало спільного бюджету подружжя, доходи відповідачки в цей період становили 13 526,00 грн., жодних інших доходів, крім аліментів на дітей, у неї не було, що підтверджується її деклараціями за 2015-2016 роки.
Посилаючись на те, що квартира придбана за його особисті кошти, джерело та розмір яких підтверджено, а ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження її матеріальної участі у придбані майна, ОСОБА_1 , керуючись п.3 ч.1 ст.57 СК України, просив суд визнати за ним право приватної власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ., судові витрати покласти на відповідача за зустрічним позовом.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13 січня 2021 року, з урахуванням ухвали Херсонського міського суду Херсонської області про виправлення описки від 02 березня 2021 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя:   ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за: ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 ; ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1800,00 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суд скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги до ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. 
Зокрема апелянт зазначає, що наявні в матеріалах справи докази спростовують твердеження ОСОБА_2 щодо придбання квартири за спільні кошти. Квартира була придбана за його особисті кошти, джерела та розмір яких підтверджено документально, а ОСОБА_2 не надала доказів, що підтверджують її матеріальну участь у придбані майна, і надані ним докази спростовують таку можливість. Зазначені обставини свідчать про те, що, у відповідності до п.3 ч.1 ст.57 СК України, квартира є його особистою приватною власністю, що безпідставно не було враховано судом при прийняттті судового рішення.
У письмовому відзиві на скаргу ОСОБА_4 , яка діє від імені ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність рішення, просить скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільним процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх задоволення, оскільки набута сторонами в період шлюбу квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому належить їм на праві спільної сумісної власності у рівних частках.
Відмовляючи у задоволені зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом не доведено у встановленому законом порядку, що спірна квартира придбана за його особисті кошти.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, в повній мірі дослідив і оцінив надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, і визнається сторонами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2013 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільні права та обов`язки, в іншому шлюбі не перебували і в подальшому, 01.07.2015 року, зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні, актовий запис №110. В період шлюбу у них народилася донька, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10,11). Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені в березні 2018 року.
В період перебування в шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 15.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В. 15.07.2015 року, зареєстрованого в реєстрі № 11135, ОСОБА_1 придбав у власність трикімнатну квартиру, загальною площею 63,5 кв.м., житловою площею 37,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість квартири за договором купівлі-продажу на дату вчинення правочину складала 149 000,00 грн. (а.с.12,13).
Відповідно п.19 зазначеного договору купівлі-продажу, цей договір вчинено за згодою другого подружжя покупця – ОСОБА_2 , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчив приватний нотаріус Херсонського міського 
Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Враховуючи зазначене, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто тощо.
Відповідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).
Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України)
Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З урахуванням вищенаведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки квартира придбана в період шлюбу, з метою сумісного проживання сім`ї.
Посилання скаржника ОСОБА_1 на те, що суд не встановив джерело набуття спірного майна, є безпідставними, враховуючи дію презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними у період шлюбу.
Презумпція спільності права власності подружжя на спірну квартиру позивачем за зустрічним позовом не спростована, оскільки ним не доведено у встановленому законом порядку, що квартира придбана ним виключно за його особисті кошти.
Суд першої інстанції дав належну оцінку доказам наданим позивачем за зустрічним позовом на підтвердження своїх доводів щодо придбання спірної квартири за особисті кошти, та дійшов обґрунтованого висновку, що зустрічні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, 
Суд першої інстанції встановив, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та в інтересах сім`ї, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах, належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано, в тому числі не доведено факту придбання спірної квартири за власні кошти, що є його процесуальним обов`язком, дійшов правильного висновку про поділ майна подружжя, та що зустрічні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки ним не доведено факт придбання спірної квартири за його особисті кошти.
Посилання ОСОБА_1 на те, що квартира була придбана саме за його власно зароблені кошти, колегією суддів вважає безпідставними, оскільки ним не доведено, що саме за ці кошти відбулася купівля квартири, тобто позивачем зазначеними обгрунтуваннями не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру.
Також колегія суддів зауважує, що договір купівлі-продажу спірної квартири вчинений ОСОБА_1 за згодою своєї дружини ОСОБА_2 на укладення її чоловіком договору про купівлю спірної квартири. Укладаючи договір купівлі-продажу ОСОБА_1 не зазначав, що купує квартиру за особисті кошти, та не заперечував проти того, що квартира придбана у спільну сумісну власність подружжя.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, допитав свідків та ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, не містять посилання на нові факти або засоби доказування, які мають значення для справи, вони були предметом судового розгляду та додаткового правового аналізу не потребують. Ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді відповідачем не надано достатніх та належних доказів придбання цього майна за особисті кошти та для власних цілей, а не в інтересах сім`ї.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384,390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 січня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Дата складання повного тексту судового рішення – 14 вересня 2021 року.

Головуючий                      О.А.Кузнєцова  
   
Судді:                                                              І.В.Вейтас

                         С.В.Радченко