Ухвала
Іменем України
 
30 червня 2021 року
місто Київ
 
справа № 466/7885/20
провадження № 61-10244ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи: 
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкти оскарження - головний державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Осадець Мар`яна Олександрівна,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 04 грудня 2020 року у складі судді Єзерського Р. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 01 червня 2021 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції заявника
ОСОБА_1 у жовтні 2020 року звернулася до суду зі скаргою, у якій просила визнати неправомірними дії головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Осадець М. О. 
(далі - державний виконавець) під час ухвалення постанови від 23 вересня 2020 року про опис та арешт майна; зобов`язати державного виконавця зняти арешт із майна та вселити заявника у квартиру АДРЕСА_1 .
Вимоги скарги обґрунтовувалися тим, що 23 червня 2020 року державний виконавець відкрила виконавче провадження з виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Львова від 18 червня 2020 року № 466/4308/19 про виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Державний виконавець 26 червня 2020 року постановою здійснила опис та арешт майна боржника ОСОБА_1 .
Після відкриття виконавчого провадження ОСОБА_1 повідомила державного виконавця про те, що заочне рішення, яке перебуває на виконанні,переглядається Шевченківським районним судом м. Львова. Також заявником подано позов про визнання недійсним договору дарування зазначеної квартири. На переконання заявника, зазначені обставини зумовлюють зупинення виконавчого провадження, проте державний продовжив здійснення виконавчих дій.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 04 грудня 2020 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 01 червня 2021 року, у задоволенні скарги відмовлено.
Суд першої інстанції, врахував те, що боржник тривалий час ухилялася від виконання рішення суду щодо її виселення із житлового приміщення, державним виконавцем здійснено примусове виконання судового рішення, а тому відсутні підстави вважати, що державним виконавцем допущено порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження».
Суд апеляційної інстанції, врахувавши положення статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» зазначив, що положення зазначеної норми права не передбачають зупинення виконавчого провадження у зв`язку із переглядом судового рішення, яке перебуває на примусовому виконанні, або зі зверненням до суду з іншим позовом.
За наведених обставини суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про безпідставність вимог скарги ОСОБА_1 
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 19 червня 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 04 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 червня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального і матеріального права, оскільки після відкриття виконавчого провадження заявник повідомила державного виконавця про звернення із заявою про перегляд заочного рішення, виконання якого здійснюється державним виконавцем, а також про ініціювання заявником позову про визнання недійсним договору дарування квартири, виселення із якої здійснюється державним виконавцем.
Відповідне клопотання подано до виконавчої служби, проте, державний виконавець не зупинила виконавче провадження та продовжила здійснення виконавчих дій, зокрема, опис та арешт майна боржника.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Норми права, застосовані судом
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, після її перегляду в апеляційному порядку.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.
Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на виконанні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавчий лист, виданий Шевченківським районним судом м. Львова 18 червня 2020 року № 466/4308/19 про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. 
23 червня 2020 року державним виконавцем постановою відкрито виконавче провадження № 62390357 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа.
Цього ж дня сторонам виконавчого провадження направлено повідомлення, в якому роз`яснено порядок та спосіб виконання рішення про виселення боржника відповідно до статті 66 Закону України «Про виконавче провадження».
10 липня 2020 року та 28 липня 2020 року державний виконавець здійснила вихід за місцем виконання рішення, проте, боржником не надано доступу до спірного житлового приміщення, на вимогу державного виконавця боржником двері не відчинено, про що складено відповідні акти. Боржник повідомила про відмову у добровільному виконанні судового рішення. Державним виконавцем постановою накладено штраф на боржника у розмірі 1 700, 00 грн та 3 400, 00 грн та роз`яснено боржнику вимоги статті 66 Закону України «Про виконавче провадження».
У зв`язку із фактом нападу боржника та перешкоджання державному виконавцю здійснення виконавчих дій виконуючим обов`язки керівника Відділу виконавчої служби внесено подання (повідомлення) до Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області про внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно боржника ОСОБА_1 за ознаками складу злочину, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України.
29 липня 2020 року державний виконавець скерувала сторонам виконавчого провадження повідомлення про призначення примусового виселення боржника ОСОБА_1 на 07 вересня 2020 року.
Постановою державного виконавця від 29 липня 2020 року залучено працівників поліції для забезпечення охорони громадського порядку та фізичного захисту державних виконавців та залучених осіб при проведенні виконавчих дій з примусового виселення боржника ОСОБА_1 
03 вересня 2020 року до Відділу виконавчої служби надійшла заява від стягувача ОСОБА_2 щодо перенесення дати примусового виселення ОСОБА_1 
03 вересня 2020 року державним виконавець надіслано сторонам виконавчого провадження повідомлення про зміну дати примусового виселення боржника на 23 вересня 2020 року та зобов`язано боржника ОСОБА_1 звільнити приміщення, зазначене у виконавчому документі, від свого майна, домашніх тварин та інших речей, належних їй. Стягувача ОСОБА_2 зобов`язано забезпечити виконання примусового виселення боржника шляхом залучення відповідних осіб/установ на зазначену дату задля вчинення дій щодо демонтажу дверей/замків із метою входження у відповідне житло.
23 вересня 2020 року здійснено примусове виселення боржника ОСОБА_1 шляхом звільнення приміщення, зазначене у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та заборонено боржнику користуватися цим приміщенням, про що складено акт державного виконавця від 23 вересня 2020 року у присутності боржника ОСОБА_1 та стягувача ОСОБА_2 
23 вересня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника у виконавчому провадженні № 62390357 за адресою: АДРЕСА_2 .
24 вересня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із частиною першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
Згідно із частиною шостою наведеної статті за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
За правилом частини першої статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про його виселення. У разі невиконання боржником рішення про його виселення самостійно державний виконавець виконує його примусово.
Примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі. Примусове виселення здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції. Якщо виконання рішення здійснюється за відсутності боржника, державний виконавець зобов`язаний провести опис майна. Описане майно передається для відповідального зберігання стягувачу або іншій особі, визначеній державним виконавцем. Про виконання рішення про виселення боржника державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні рішення про примусове виселення (частини 3, 4, 5, 8 статті 66 Закону України «Про виконавче провадження»).
Статтею 56 закону України «По виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. У разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов`язковим.
ОСОБА_1 , обґрунтовуючи підстави скасування постанови про опис та арешт майна боржника, посилається на факт перегляду рішення суду, яке виконується виконавчою службою, та ініціювання звернення до суду з іншим позовом.
Інших підстав та наявність порушень під час виселення боржника із житлового приміщення, опису і арешту майна боржника ОСОБА_1 не навела.
Європейській суд з прав людини (дали - ЄСПЛ) у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, пункт 40 зазначається, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його договірні сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6. 
Отже враховуючі положення статті 129 Конституції Україні, статті 18 ЦПК України щодо обов`язковості судового рішення доводи боржника щодо відсутності підстав для примусового виконання судового рішення та незгоди із виселенням із житлового приміщення не зумовлюють підстав невиконання судового рішення боржником та несення такого обов`язку.
За наведених обставин відсутні підстави вважати, що державний виконавець під час вчинення виконавчих дій із примусового виселення ОСОБА_1 , здійснення опису і арешту майна боржника порушила вимогу закону.
Доводи заявника про те, що державний виконавець зобов`язана була зупинити виконавче провадження за наявності відомостей про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 січня 2020 року у справі № 466/4308/19 та розгляд справи № 466/5969/20 за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , Верховний Суд визнає безпідставними, оскільки такі суперечать вимогам статті 34 Закону України «Про виконавче провадження», в якій не передбачено такі підстави зупинення вчинення виконавчих дій, як перегляд судового рішення та розгляд іншої справи судом.
Отже, наведені обставини свідчать, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми Закону України «Про виконавче провадження» щодо оцінки правомірності дій державного виконавця під час виселення боржника ОСОБА_1 , вчинення опису і арешту майна боржника.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.
Оцінюючи підставність доводів поданої касаційної скарги, Верховним Судом додатково враховано, що її обґрунтовано аргументами необхідності переоцінки досліджених судами доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції та за межі його процесуальних повноважень.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 04 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 червня 2021 року є очевидно необґрунтованою.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 04 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 червня 2021 року, за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Осадець Мар`яни Олександрівни, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко