ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3773/21 Справа № 205/4477/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шавула В.С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
                       при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и л а:

       У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа — ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, мотивуючи його тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 березня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сідоровим І.Ф., їй на праві приватної власності належить квартира загальною площею 70,1 кв.м, яка знаходить в АДРЕСА_1 . Вказану квартиру вона придбала за 28 500 грн., що було еквівалентно 5 200 доларам США. 
       Зазначала, що квартиру вона придбала у ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яким вона належала на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 01 листопада 1999 року ВАТ “Дніпромістбуд” та зареєстрованим в БТІ м.Дніпропетровська в реєстровій книзі №234п під реєстровим №56-113. Після укладання договору купівлі-продажу у БТІ своє право власності на спірну квартиру вона не реєструвала, оскільки на той час право власності виникало саме з моменту укладання-договору купівлі продажу. 
       Вказувала, що після придбання квартири вона зробила у ній ремонт та жила протягом п`яти років, втім у червні 2005 року її матір раптово захворіла та вона вимушена була поїхати до іншого міста, доглядати її. У червні 2017 року вона вирішила повернутись до міста, втім потрапити до своєї квартири не змогла, оскільки на ній були змінені замки. Після чого вона дізналась, що право власності на її квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Останній придбав квартиру за договором купівлі-продажу від 20 травня 2016 року у ОСОБА_8 , за яким право власності на квартиру було визнано заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 квітня 2016 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_9 , який придбав квартиру у ОСОБА_10 13 грудня 2015 року.         Зазначала, що ОСОБА_10 квартира ніколи не належала, а свідоцтво про право власності від 01 листопада 1999 року №П-1680, видане 01 листопада 1999 року ВАТ “Дніпромістбуд” на її ім`я, ніколи не видавалось та є підробленим. 
       Посилаючись на те, що єдиним законним власником квартири є вона, квартира вибула з її володіння поза її волею, всі правочини відносно належної їй квартири є недійсними, а тому просила суд витребувати на свою користь з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_2  нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 . 
       Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.
       З таким рішенням не погодилася позивач, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до приписів ст.128 ЦК України (в редакції закону станом на 08 жовтня 1999 року) право власності у неї виникло з моменту передачі речі, а відсутність факту реєстрації договору купівлі-продажу жодним чином не впливає на виникнення права власності у набувача за таким договором. Вона є єдиним законним власником квартири, яка вибула з її володіння поза її волею. Вказувала, що суд першої інстанції витребував у КП «Дніпропетровське МБТІ» оригінали матеріалів інвентарної справи на вказану квартиру, однак такі надані суду не були. Судом було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Зазначала, що оспорювання правочинів не буде ефективним способом захисту її прав власника, оскільки нею пред`явлено віндикаційний позов. 
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 листопада 2018 року залишено без змін. 
       Постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року постанову  Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.        
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у повній мірі не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 листопада 1999 року, виданого ВАТ «Дніпромістобуд» згідно з розпорядженням №П-1680, квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 
       14 березня 2000 року між ОСОБА_4 , яка діяла від свого імені та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_5 , а також за дорученням від імені ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , та позивачем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, згідно якого остання придбала вказану квартиру.
       Матеріали справи також містять свідоцтво про право власності на житло – квартиру АДРЕСА_2 від 01 листопада 1999 року, яке було видане ВАТ «Дніпромістобуд» згідно з розпорядженням №П-1680 на ім`я ОСОБА_10 
       30 грудня 2015 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Є.В., за умовами якого ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_9 придбав у власність спірну квартиру АДРЕСА_2 .
       Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 квітня 2016 року, яке набрало законної сили, припинено право власності ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_2 та визнано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_8 
       20 травня 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., відповідно до умов якого ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_3 придбав у власність спірну квартиру.
       У подальшому, 02 серпня 2016 року, між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., згідно якого ОСОБА_2 придбала спірну квартиру.
       Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М. 26 червня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 в державній реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 березня 2000 року.
       Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2016 року, на підставі якого відповідач ОСОБА_2 придбала спірну квартиру, є чинним та не оскаржувався позивачем у встановленому законом порядку. Позивачем не оскаржувалися у встановленому законом порядку й інші угоди, передуючі договору купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2016 року, на підставі якого відповідач ОСОБА_2 придбала вказану квартиру. Вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння є такими, що заявлені передчасно. 
       Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
       У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Право на застосування певного способу захисту порушеного права існує у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
       Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №310/2647/17-ц (провадження №61-7734св19) зазначив, що ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.
       Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети — відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів). Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують у рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу. Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах.
       У разі наявності конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб`єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права.
       Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об`єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні.
       Вектори конкуруючих прав є однаково спрямованими і паралельними — права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як неприпустимим є двічі задовольняти один і той же інтерес.
       За загальним правилом та відповідно до догми українського права, конкуренція позовів не допускається, окрім випадків, коли управомоченій особі законом або договором надано право вибору вимагати застосування одного з-поміж передбачених у договорі або законі способів захисту.
       У будь-якому випадку під час вибору правомірного способу захисту порушеного права підлягає врахуванню правова природа цивільних відносин, що існують між сторонами як учасниками спірних правовідносин.
       Захист порушених цивільних прав та інтересів є елементом механізму правового регулювання цивільних відносин, саме тих, у яких й відбулося порушення зазначених прав або інтересів особи. Такий захист цивільних прав та інтересів їх учасників є необов`язковим (факультативним) у структурі такого механізму, оскільки він з`являється лише за необхідності вирівнювання викривленого розвитку правового регулювання цивільних відносин з метою приведення їх у певний стан – відповідно до умов договору або положень законодавства.
       Вочевидь, якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним.
       У окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їх участю або від їх імені як відчужувачів спірної речі).
       У відповідності до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
       Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).
       Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
       Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
       Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
       Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.        Держава, згідно з частиною першою статті 386 ЦК України, забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
       Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
       Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
       Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
       Верховний Суд України у постанові від 02 листопада 2016 року у справі №522/10652/15-ц вказав, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, а майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця стаття передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України можливості витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, потрібно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи вибуло це майно з володіння власника з його волі.
       На вказаний правовий висновок посилається Велика Палата Верховного Суду та не відступала від нього (постанови від 05 грудня 2018 року в справах №522/2110/15-ц, 522/2201/15-ц, 522/2202/15-ц ).
       Суди першої інстанції вказав, що на час розгляду справи чинними є договір купівлі-продажу від 14 березня 2000 року, відповідно до якого позивач ОСОБА_1 придбала спірну квартиру, та договір купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2016 року, на підставі якого відповідач ОСОБА_2 придбала вказану квартиру.
       Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
       Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
       У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін – один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду – передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
       Колегія суддів наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.         Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.
       Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
       При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       З метою з`ясування належних обставин даної справи, з урахуванням доводів постанови Верховного Суду від 20 січня 2021 року колегія суддів витребувала у Дніпровського міжміського бюро технічної інвентаризації оригінал матеріалів інвентарної справи на спірну квартиру. 
       Оригінал інвентарної справи №39988 був наданий та досліджений судом апеляційної інстанції. Копія інвентарної справи долучена до матеріалів даної справи (т.1 а.с.78-104). 
       Так колегією суддів встановлено, що свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 видане 01 листопада 1999 року ВАТ “Дніпромістбуд саме на ім`я ОСОБА_4 та членів її родини ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_5 . Технічний паспорт на квартиру, розпорядження органу приватизації також на ім`я ОСОБА_4 . З довідки характеристики квартири вбачається, що вона видана також на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_5 , в ній вказано що саме ОСОБА_12 належить по 1/4 частині квартири.
       Колегія суддів наголошує на тому, що в матеріалах інвентарної справи свідоцтв про право власності на житло – квартиру АДРЕСА_2 від 01 листопада 1999 року, яке було видане ВАТ «Дніпромістобуд» згідно з розпорядженням №П-1680, на ім`я ОСОБА_10 , про яке зазначено у договорі купівлі-продажу від 13 грудня 2015 року, укладеним між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , відсутнє. 
       Тобто всі правочини відносно спірної квартири, починаючи від її незаконного відчуження ОСОБА_10 , є нікчемними. 
       Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 , яка є належним власником спірної квартири, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. 
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про задоволення позову.
       Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Враховуючи результат розгляду даної справи, пропорційно до заявлених та задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 2.944 грн.20 коп., понесені позивачем у зв`язку з сплатою судового збору за подачу позовної заяви, заяви про забезпечення позову, апеляційної та касаційної скарг. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну  ОСОБА_1 задовольнити.

       Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 листопада 2018 року скасувати на ухвалити нове рішення.

       Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

       Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) нерухоме майно — квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 824558912101) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ).

       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2.944 грн.20 коп.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.