КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 755/15862/19                                                               Головуючий у суді І інстанції Виниченко Л.М.
Провадження № 22-ц/824/8805/2021                                             Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
15 вересня 2021 року                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Сакалоша Б.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 9 березня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горбунова Леся Василівна, про визнання договору довічного утримання недійсним в порядку спадкування,
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2019 року    ОСОБА_1  звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір довічного утримання від 14 листопада 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та   ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 2306, та стягнути з відповідача судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 листопада 2016 року між ОСОБА_2 , як утримувачем, та ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , як відчужувачем, укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого у власність відповідача було передано квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого відповідач зобов`язувався утримувати відчужувача довічно. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, а єдиним спадкоємцем за законом є її рідний син - ОСОБА_1 , який весь цей час проживав разом з матір`ю та здійснював за нею фактичний догляд і утримання. Про укладення ОСОБА_3 оспорюваного договору позивачу відомо не було. 28 листопада 2018 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. Фактично ОСОБА_3 відчужила свою двокімнатну квартиру оцінену на момент укладення договору в еквіваленті 5 830 дол. США за 10 000 грн разового платежу від відповідача та 5 400 грн періодичних платежів, а саме по 900 грн щомісячно упродовж шести останніх місяців її життя, тобто за 15 400 грн, оскільки за версією відповідача потребувала коштів на задоволення життєвих потреб. Однак на момент смерті ОСОБА_3 мала заощадження на банківських рахунках на загальну суму 110 767,64 грн, на які позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а тому спадкодавець мала грошові кошти в достатньому обсязі для задоволення своїх потреб.
Позивач вказував, що за життя його матір страждала на хронічне психічне захворювання з діагнозом «шизофренія», лікувалася в психіатричних закладах та перебувала на обліку в психоневрологічному диспансері. Зокрема: в період часу з 1998 року по 2007 рік ОСОБА_3 перебувала на обліку в диспансерному відділенні Київської міської клінічної лікарні № 2 з діагнозом «шизофренія»; 7 грудня 2016 року ТОВ «Медичний центр «Генезис» у неї було діагностовано гостре мультифолькальне порушення мозкового кровообігу у басейні правої передньої та задньої мозкових артеріях ішемічного типу, дисциркуляторна енцифалопатія; у 2017 році стан здоров`я матері істотно ускладнився, вона лікувалась в Олександрівській клінічній лікарні з 17 березня 2016 року по 29 березня 2016 року з діагнозом енцифалопатія з вестибуло-атактичним синдромом та конітивним порушенням, депресивний епізод. На момент такого лікування ОСОБА_3 діагностували інтелектуально-мнестичне зниження середнього рівня, депресивний епізод, у зв`язку з чим їй було рекомендовано консультацію психіатра відділення пограничних станів. Крім того, у період часу з 22 квітня 2017 року по 16 травня 2017 року ОСОБА_3 знаходилась на лікуванні в Олександрівській клінічній лікарні м. Києва з діагнозом ішемічний інсульт, у неї було діагностовано гостре порушення мозкового кровообігу внаслідок тромбозу, атрофія мозку внаслідок інволютивних змін. В останній рік свого життя ОСОБА_3 не усвідомлювала характер і значення своїх дій, не могла повною мірою ними керувати.
Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним правочин щодо довічного утримання з підстав, передбачених за частиною першою статті 225 ЦК України, як такий, що на момент його укладення ОСОБА_3 за станом свого здоров`я не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 9 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 лютого 2020 року та знято арешт з квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що  ОСОБА_3 під час укладання з відповідачем договору довічного утримання від 14 листопада 2016 року за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними при прийнятті цього рішення, що підтверджується сукупністю зібраних у справі доказів, в тому числі висновком проведеної у справі судово-психіатричної експертизи, а тому позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і задоволенню не підлягають. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що судовими експертами при проведені судово-психіатричної експертизи і відповідно судом першої інстанції при розгляді справи не взято до уваги, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_3 не потребувала фінансової допомоги, оскільки мала значні заощадження, про що свідчать наявні залишки грошових коштів на її рахунках. Попри те, що основною метою укладання оспорюваного договору був ніби то догляд ОСОБА_3 , з його істотних умов не вбачалось обов`язку відповідача доглядати померлу, натомість був лише обов`язок допомагати відчужувачу матеріально. ОСОБА_3 одразу після укладання договору довічного утримання передала майже всю суму коштів на її утримання посереднику в укладанні цього договору, тому вказані поведінкові аспекти мали б бути належним чином досліджені експертами та таким обставинам мала бути надана належна медико-правова оцінка, втім експерти обмежились дослідженням лише медичної документації, не придавши значення, що фактор когнітивних та емоційно-вольових розладів свідчить про високу навіюваність ОСОБА_3 та відсутності вольового аспекту в її діяльності. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Колесник К.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Як на підставу своїх заперечень зазначив, що апеляційна скарга не містить будь-яких доводів у розрізі підстави позову, якою була недієздатність матері позивача під час укладання спірного правочину, неусвідомлення нею значення своїх дій та неможливість керувати ними. Позивач не вказує, з яких підстав висновок експертизи, проведення якої він сам ініціював, є сумнівним або з яких підстав суд, аналізуючи його, мав би дійти іншого висновку, окрім як відмовити у задоволенні позову. Судом першої інстанції питання призначення повторної експертизи не розглядалося, експерти не допитувалися, що у поєднанні зі спливом строку подання доказів робить неможливим долучення до матеріалів справи будь-яких інших висновків експертів.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 квітня 1998 року, виданого державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № 6-1014 та у Київському міському бюро технічної інвентаризації 11 травня 1998 року за № 860, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 185, 187).
14 листопада 2016 року між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 2306 (т. 1, а. с. 181-183).
Згідно із пунктом 1 договору довічного утримання ОСОБА_4 передала у власність, а ОСОБА_2 отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 , та взамін чого відповідач зобов`язався забезпечувати ОСОБА_3 утриманням довічно на умовах цього договору.
За пунктом 7 договору відповідач зобов`язався довічно фінансово утримувати ОСОБА_3 , тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення її життєвих потреб. Сторони домовились, що грошове утримання складається з одноразового платежу у розмірі 80 000 грн та щомісячних платежів у розмірі 900 грн на місяць. Сторони також домовилися, що щомісячне грошове утримання буде надаватися ОСОБА_3 шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку. Крім того, відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені.
Згідно свідоцтва про смерть від 18 травня 2017 року серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а. с. 133).
З матеріалів спадкової справи № 2-2017 (номер у спадковому реєстрі 60727635), заведеної 31 травня 2017 року щодо майна померлої ОСОБА_3 убачається, що на ім`я позивача ОСОБА_1 , як сина спадкодавця ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Давиденко Ю.А. видане свідоцтво про право на спадщину за законом від 28 листопада 2017 року на грошові кошти наявні у банківських установах на рахунках ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 162).
Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_1 посилався на те, що його мати ОСОБА_3 за життя страждала на хронічне психічне захворювання - шизофренію, з цим діагнозом лікувалась в психіатричних закладах та з 1998 року по 2007 рік перебувала на обліку в психоневрологічному диспансері, відтак укладаючи договір довічного утримання, за станом свого здоров`я не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.
За статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
В силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Договір довічного утримання вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.
Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Саме такий правовий висновок, викладений Верховним Судом у постановах від 5 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження № 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18), від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).
Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх позовних вимог позивачем було надано суду: виписку з історії хвороби № 3100428 відділення неврології Олександрівської клінічної лікарні м. Києва про перебування ОСОБА_3 у відділенні з 17 березня по 29 березня 2016 року з діагнозом - дисциркуляторна гіпертонічна, атеросклеротична енцифалопатія 2-3 ст з вестибуло-атактичнимсиндромом та когнітивними порушеннями, депресивний епізод помірного ступеня; виписку медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 3200651 про перебування ОСОБА_3 на стаціонарному лікуванні в Олександрівській клінічній лікарні м. Києва з 22 квітня по 16 травня 2017 року з діагнозом - ішемічний інсульт в басейні правої середньої мозкової артерії у вигляді лівобічної геміплегії, дисциркуляторна атерослеротична гіпертонічна енцифалопатія ІІІ ст., дифузний кардіосклероз; протокол магнітно-резонансної томографії від 7 грудня 2016 року; виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого Київської міської клінічної лікарні № 3 про перебування на стаціонарному лікуванні ОСОБА_3 з 6 грудня 16 року по 13 грудня 2016 року; виписку з історії хвороби № 7275056 стаціонарного хворого ОСОБА_3 про перебування на лікуванні з 27 грудня 2004 року по 14 січня 2005 року з діагнозом гіпертонічна хвороба ІІ ст. (т. 1 а. с. 16-18, 20, 21).
Судом першої інстанції були витребувані з медичних установ оригінали медичних документів та інформація стосовно ОСОБА_3 .
При цьому встановлено, що за повідомленням Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 від 27 листопада 2019 року, ОСОБА_3 перебувала під наглядом лікаря-психіатра з 1998 по 2007 з діагнозом F45.2 (згідно Міжнародної класифікації хвороб відповідає рубриці: «Соматоформні розлади: іпохондричний розлад»), медична карта амбулаторного хворого знищена через закінчення терміну зберігання - 5 років та з 2001 року по теперішній час у Київській міській психоневрологічній лікарні № 2 ОСОБА_3 стаціонарно не лікувалась, медична карта стаціонарного хворого відсутня (т. 1, а. с. 124, т. 2, а. с. 58 зв.).
За повідомленням Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня «Психіатрія» від 8 липня 2020 року, ОСОБА_3 за період часу з 1990-2020 роки на стаціонарному лікуванні не значиться (т. 2, а. с. 35).
Відповідно до висновку посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 490 від 4 вересня 2020 року, проведеної експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи згідно ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 21 лютого 2020 року у даній справі, на момент підписання договору довічного утримання від 14 листопада 2016 року ОСОБА_3 виявляла ознаки: Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з когнітивними та емоційно-вольовими розладами (згідно з МКХ-10: F06.8) і за своїм психічним станом в той період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (т. 2, а. с. 54-59).
Оцінивши вказаний вище висновок судової експертизи відповідно до вимог статей 89, 110, 264 ЦПК України, суд першої інстанції правомірно не вбачав обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому цей висновок є належним і допустимим засобом доказування при ухваленні рішення по суті спору.
Окрім того, ті обставини, що наявні у ОСОБА_3 захворювання на час укладення спірного правочину не впливали на її психічний стан, підтверджуються зібраними у справі письмовими доказами.
Зокрема, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги довідку від 14 листопада 2016 року за № 1335, видану Київським міським психоневрологічним диспансером № 1, за змістом якої 14 листопада 2016 року (день укладення спірного правочину) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була обстежена в КМПНД № 1, на диспансерному обліку не знаходиться і за допомогою не зверталась, дієздатна, згідно свого психічного стану може виконувати нотаріальні дії (т. 1, а. с. 100).
Більше того, сама ОСОБА_3 подала приватному нотаріусу Горбуновій Л.В. власноручно написану письмову заяву від 14 листопада 2016 року з проханням посвідчити договір довічного утримання, який вона хоче укласти з ОСОБА_2 , у якій зазначала, що її родичі не турбуються про неї (т. 1, а. с. 196).
Суд першої інстанції, установивши, що зібрані у справі докази, в тому числі висновок посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 4 вересня 2020 року, не містять даних про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 в момент укладення договору довічного утримання розуміти значення своїх дій та керувати ними, дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Позивачем не надано доказів на спростування висновків судової експертизи, як і доказівна підтвердження того, що ОСОБА_3 на час укладення оспорюваного договору довічного утримання мала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
У межах даної справи позивач не звертався до суду з клопотанням про призначення додаткової чи повторної експертизи і свого висновку посмертної психіатричної експертизи не надав, хоча вказував про таке в апеляційній скарзі.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_3 не потребувала фінансової допомоги, оскільки мала значні заощадження на банківських рахунках колегія суддів відхиляє з огляду на те, що положення частини першої статті 225 ЦК України не пов`язують можливість визнання договору недійсним з обставинами фінансового стану однієї із сторін цього правочину.
Інші посилання апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 9 березня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                        Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                   С.А. Голуб

                                                                                                              Д.О. Таргоній