Ухвала
Іменем України
 
21 липня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 461/11078/20
провадження № 61-11610ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 червня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пушкар Ірини Євгенівни про визнання протиправною та скасування постанови,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі - ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у Львівській області) Пушкар І. Є.
 
В обґрунтування скарги заявник зазначав, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 червня 2018 року у справі № 461/5015/17 зобов`язано Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства Внутрішніх Справ України у Львівській області у встановленому чинним законодавством України порядку вирішити питання про надання йому та членам його сім`ї позачергово благоустроєного житла, яке за розміром і санітарними умовами відповідає нормам статтями 48, 50 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до вимог пункту 18 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Рішення суду набрало законної сили 06 липня 2018 року. За виконанням рішення суду 14 серпня 2018 року він звернувся до ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у Львівській області (виконавчий лист від 14 серпня 2018 року № 461/5015/18). Боржник самостійно рішення суду не виконав, проте головним державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», в якій зазначено, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання. Заявник зазначав, що постанова прийнята державним виконавцем виключно із формальних підстав та без вжиття належних заходів з примусового виконання рішення суду, яке набрало законної сили. 
 
Заявник просив суд визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у Львівській області Пушкар І. Є. про закінчення виконавчого провадження ВП № 57000012 від 16 листопада 2018 року, зобов`язати начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження ВП № 57000012 та здійснити контроль за рішеннями, діями державного виконавця під час виконавчого провадження ВП № 57000012 та за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішення Галицького районного суду м. Львова у цивільній справі № 461/5015/17 (виконавчий лист від 14 серпня 2018 року № 461/5015/18).
 
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26 лютого 2021 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24 червня 2021 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено. 
 
08 липня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 червня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення скарги. 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі. 
 
Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою, правильне застосування судом норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.
 
Судами встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 червня 2018 року у справі № 461/5015/17 зобов`язано Ліквідаційну комісію Головного Управління Міністерства Внутрішніх Справ України у Львівській області у встановленому чинним законодавством України порядку вирішити питання про надання ОСОБА_1 та членам його сім`ї позачергово благоустроєного житла, яке за розміром і санітарними умовами відповідає нормам статей 48, 50 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до вимог пункту 18 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Вказане рішення суду набрало законної сили 06 липня 2018 року.
 
14 серпня 2018 року на виконання зазначеного рішення судом видано виконавчий лист та заявник звернувся до ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у Львівській області.
 
Постановою головного державного виконавця від 25 жовтня 2018 року накладено на боржника штраф, оскільки боржником не надано підтвердження виконання рішення суду, а також відсутня будь-яка інформація щодо причин невиконання рішення чи поважності таких причин невиконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 червня 2018 року. Боржника зобов`язано виконати рішення протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду.
 
Вимогою головного державного виконавця від 25 жовтня 2018 року повторно зобов`язано боржника надати документальне підтвердження виконання рішення суду.
 
12 листопада 2018 року головним державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу в подвійному розмірі, що становить 10 200,00 грн, оскільки боржником рішення суду не виконано, у відділі державної виконавчої служби відсутнє підтвердження виконання боржником рішення суду, а також відсутня будь-яка інформація поважності таких причин невиконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 червня 2018 року.
 
13 листопада 2018 року головним державним виконавцем скеровано до прокуратури Львівської області заяву (повідомлення) про внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо боржника за ознаками складу злочину, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України, за невиконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 червня 2018 року у справі № 461/5015/17 та винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
 
12 грудня 2018 року житлово-побутовою комісією Головного управління Міністерства Внутрішніх Справ України у Львівській області прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 у наданні житла.
 
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, цим законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону, а також рішеннями, які відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення визначено статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до частин першої-третьої якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» У разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
 
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
 
Таким чином, відповідно до положень наведених норм права повторне невиконання боржником рішення суду, яке може бути виконано без його участі, має наслідком надіслання державним виконавцем органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, а також вжиття заходів примусового виконання рішення суду. Водночас, у разі невиконання рішення суду, яке не може бути виконане без участі боржника, державний виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
 
Пунктом 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону. 
 
Відповідно до змісту рішення суду у цій справі боржника - Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства Внутрішніх Справ України у Львівській області зобов`язано у встановленому чинним законодавством України порядку вирішити питання про надання ОСОБА_1 та членам його сім`ї позачергово благоустроєного житла, яке за розміром і санітарними умовами відповідатиме нормам статей 48, 50 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до вимог пункту 18 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». 
 
Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що зазначене рішення є таким, що не може бути виконане без участі боржника, оскільки зобов`язує саме боржника вчинити ці дії та не унеможливлює виконання цього рішення без його участі шляхом вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання.
 
За таких обставин, суди попередніх інстанцій, встановивши, що боржник не виконує у добровільному порядку судове рішення, у зв`язку з чим державний виконавець повторно наклав на боржника штраф, надіслав органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, надіславши виконавчий документ до суду, який його видав, дійшли обґрунтованого висновку про те, що такі дії державного виконавця відповідають вимогам закону, а тому відсутні підстави для задоволення скарги.  
 
Доводи касаційної скарги про те, що державним виконавцем не вжито всіх можливих заходів для виконання судового рішення, є необґрунтованими, оскільки державний виконавець, діючи у межах наданих йому повноважень та у спосіб, визначений законом, вжив усіх заходів примусового виконання судового рішення, визначених статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження». Водночас, заявник, звертаючись до суду, не зазначає, які саме інші заходи примусового характеру, після внесення повідомлення до правоохоронних органів, мав вчинити державний виконавець. 
 
Верховним Судом відхиляються посилання заявника на неврахування судами в оскаржуваних судових рішеннях висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 826/14580/16, від 10 вересня 2019 року у справі № 320/1801/16-а, від 29 січня 2020 року у справі № 127/2606/17, від 14 травня 2020 року у справі № 408/7181/16, оскільки у вказаних справах встановлені інші фактичні обставини. Так, у вказаних справах судом касаційної інстанції встановлено, що виконавче провадження було закінчене не у зв`язку з неможливістю виконати судове рішення без участі боржника, а у зв`язку із вжиттям державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення суду, тоді як у цій справі підставою для закінчення виконавчого провадження було саме неможливість виконати рішення без участі боржника після вжиттям державним виконавцем заходів примусового виконання рішення суду, визначених статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та зводяться до неправильного тлумачення заявником норм права та переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.
 
Отже, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 червня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пушкар Ірини Євгенівни про визнання протиправною та скасування постанови відмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик