КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

№ справи: 760/28203/20-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8549/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Зуєвич Л.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ  
 
29 липня  2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
          головуючий  - Немировська О.В., 
          судді - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.
          секретар - Лащевська Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за  позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
за апеляційною скаргою Київського квартирно-експлуатаційного управління на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 березня 2021 року,
 
встановив:
у  грудні  2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України (далі - Міноборони), Київського квартирно-експлуатаційного управління (далі - Київське КЕУ), яка полягає у не введенні до цього часу у встановленому законодавством України порядку в експлуатацію жилих будівель за адресами: АДРЕСА_1 після їх реконструкції, та перешкоджанні у наданні зазначеним жилим будівлям статусу жилих будинків; зобов`язати Міністерство оборони України, Київського КЕУ на підставі технічних паспортів на квартирні (багатоповерхові) жилі будинки по АДРЕСА_2   від 28.03.2013 та корпус 33 від 03.03.2011 (інвентаризаційна справа № 39549 Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна) подати до органу державного архітектурно-будівельного контролю декларації про готовність об`єктів до експлуатації для здійснення реєстрації відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 13.04.2011 № 461 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2015 № 750);  дозволити йому ввести відповідно до п. 8 розділу 3 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 № 380, в експлуатацію (за власні кошти) квартиру АДРЕСА_3 , що знаходиться у квартирному (багатоповерховому) житловому будинку (відповідно до технічного паспорта на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок (інвентаризаційна справа № 39549), виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 28.03.2013), для постійного проживання членів його сім`ї, з подальшим зняттям його та членів його сім`ї з квартирної черги у гарнізоні міста Києва; здійснити передачу жилих будинків  за адресою: АДРЕСА_4 , корпуси 26 та 33 у комунальну власність.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року позов було задоволено частково - зобов`язано Міністерство оборони України подати до органу державного архітектурно-будівельного контролю декларацію про готовність до експлуатації будинку по АДРЕСА_2 , в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, Київське квартино-експлуатаційне управління звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
У Відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, закрити апеляційне провадження. 
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 , представників Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного управління, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що він після закінчення Київського військового інституту управління і зв`язку був зарахований  у розпорядження начальника цього інституту відповідно до наказу Міністра оборони України від 19.06.1994 №330. Відповідно до наказу начальника Генерального штабу-Головнокомандувача Збройних Сил України від 06.09.2013 №608 був звільнений у відставку. 07.11.2013 йому було встановлено 2 групу інвалідності. З 10.06.1994 він перебуває на обліку для забезпечення житлом у Київському гарнізоні, а з 30.04.2002 перебуває на обліку для першочергового забезпечення житлом в зв`язку з хворобою. На підставі рішення начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних сил України від 18.12.2006 він отримав право на заняття службового приміщення у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_6 , де проживає до цього часу. З 17.10.2014 він та члени його сім`ї зареєстровані за вказаною адресою. Протягом 2002-2007 років було проведено капітальний ремонт (реконструкцію) цього будинку та корпусу 33, однак вони не прийняті в експлуатацію як жилі будинки, Міністерство оборони України всіляко ухиляється від передачі у встановленому порядку зазначених жилих будинків у комунальну власність, що унеможливлює реалізацію мешканцями конституційного права на житло шляхом приватизації.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року позов було задоволено частково, зобов`язано Міністерство оборони України подати до органу державного архітектурно-будівельного контролю декларацію про готовність до експлуатації будинку по АДРЕСА_2 , в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог сторонами по справі не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.
Застосовуючи норми матеріального права, суд першої інстанції посилався на положення ст. 17 та 46 Конституції України, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо, оскільки він зроблений на підставі неповно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального права.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на особливий статус військовослужбовців як захисників, Держава Україна взяла на себе зобов`язання перед військовослужбовцями, зокрема й щодо забезпечення житлом. З цього випливає обов`язок усіх державних органів, включно з відповідачами у справі, сприяти виконанню цих зобов`язань, діяти послідовно та у такий спосіб, щоб права військовослужбовців було реалізовано. Право позивача на приватизацію квартири не є спірним у цій справі і відповідачем не заперечується. Міністерство оборони України та інші органи держави, не вчинили дій, які забезпечують реальну можливість реалізувати це право. На підставі Директиви Міністра оборони України та рішення Начальника Генерального штабу від 04.02.2002 протягом 2002-2007 років було проведено капітальний ремонт (реконструкцію) вказаної будівлі під гуртожитки квартирного типу для забезпечення житлом військовослужбовців Київського гарнізону, у першу чергу Генерального штабу та Центрального апарату Міністерства оброни України. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» введення будинків в експлуатацію є не правом, а обов`язком замовника будівництва. Суд відхиляє доводи відповідачів про дискреційний характер їх повноважень як забудовників. Для ефективного захисту порушених прав позивача не має суттєвого значення який саме державний орган був замовником чи є ним зараз, на чиєму балансі знаходиться будівля. Відновлення прав позивача перебуває у сфері повноважень та реальних можливостей Міністерства оборони України. Тому Міністерство оборони України є належним відповідачем, має необхідні повноваження та можливості вчинити дії на захист прав позивача. Водночас, Київське квартирно-експлуатаційного управління не має відповідних повноважень та можливостей, а тому не може відповідати за цією вимогою.
Відповідно до чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Європейський суд з прав людини вказує на застосування  принципу рівності перед законом і судом у своїх рішеннях. Принцип рівності сторін у процесі  у розумінні «справедливого балансу» між сторонами  вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., заява № 14448/88, пункт 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява № 17748/91 пункт 38).
Суд першої інстанції розглядав справу в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін та відмовив у задоволенні клопотання представника Київського КЕУ щодо наступних питань: 
- хто був замовником робіт щодо переобладнання (реконструкція, інші роботи) корпусу 26 та корпусу 33 за адресою: м. Київ, вул. Московська, 45/1 у період з 2002-2007 років, а також у подальших роках, якщо такі роботи виконувалися?;
- на підставі яких документів (накази, директиви, рішення, розпорядження тощо) виданих Міністерством оборони України, чи Генеральним штабом Збройних Сил України, або іншим уповноваженим органом, здійснювалося переобладнання (реконструкція, інші роботи) корпусу 26 та корпусу 33 за вказаною вище  адресою у період з 2002-2007 років, а також у подальших роках, якщо такі роботи виконувалися?;
- на підставі яких правочинів (договір підряду тощо) здійснювалося переобладнання (реконструкція, інші роботи) корпусу 26 та корпусу 33 за вказаною вище адресою у період з 2002-2007 років, а також у подальших роках, якщо такі роботи виконувалися?
- ким були розроблені робочі плани, або інший/інші документ/и встановленого на той період законом зразка щодо проведення переобладнання (реконструкції, інших робіт) корпусу 26 та корпусу 33 за вказаною вище адресою у період з 2002-2007 років, а також у подальших роках, якщо такі роботи виконувалися? Хто був замовником такого робочого плану, або іншого документу?
Зазначені процесуальні дії позбавили відповідача - Київське КЕУ можливості надати докази на підтвердження своїх заперечень та суду встановити повно та всебічно обставини, які мають значення для справи. Сама по собі відсутність клопотань від сторін про розгляд справи з викликом сторін  не свідчить про можливість розгляду справи тільки на підставі наявних в матеріалах справи документів враховуючи подання відповідачем клопотання про витребування документів. В ч. 3 ст. 274 ЦПК України закріплено, що суд має враховувати при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження. Зокрема, має враховуватись значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків, тощо.
Як видно з матеріалів справи, з 10.06.1994 позивач перебуває на обліку для забезпечення житлом у Київському гарнізоні, а з 30.04.2002 перебуває на обліку для першочергового забезпечення житлом в зв`язку з хворобою. На підставі рішення начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних сил України від 18.12.2006 ОСОБА_1 отримав право на заняття службового приміщення у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_6 , де проживає до цього часу. З 17.10.2014 він та члени його сім`ї зареєстровані за вказаною адресою.
Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів регулюються положеннями Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461(далі - Порядок).
Згідно із частиною першою статті 39 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I - III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Форма декларації про готовність об`єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.
Представником Київського КЕУ було додано до справи документи, відповідно до яких замовником капітального ремонту будівель - корпуси АДРЕСА_7 було Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України.
Директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 05.11.2019 №Д322/1/10дск визначено, що правонаступником Головного квартирно-експлуатаційного  управління Збройних Сил України є Головне управління майна і ресурсів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з положеннями стст.  76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України)
Вказані  процесуальні норми передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є реалізацією принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Суд першої інстанції помилково зазначив  в рішенні, що вказані будинки - корпуси 26 та АДРЕСА_8   на час розгляду справи ще не є «житловими», і тому не можуть бути об`єктом передачі до комунальної власності. Ці будинки були введені в експлуатацію зі статусом «гуртожиток», що відноситься до житлового фонду. Відповідно до ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.
Вказані корпуси військового містечка АДРЕСА_9 були введені в експлуатацію у 1970 та 1986 роках як гуртожитки, які відносяться до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України. Наразі будівля корпусу 26, в якій проживає позивач, обліковується як «гуртожиток».
Посилання позивача на те, що реконструкція будівлі була проведена у 2007 році на підставі Директиви Міністра оборони України від 04.02.2002, не може розглядатися як доказ того, що вказана будівля вже набула статусу багатоквартирного жилого будинку. 
За клопотанням представника  Міністерства оборони України  Київським апеляційним судом було направлено запит щодо замовника будівельних робіт (реконструкції, переобладнання, капітального ремонту) корпусів №26 та 33 по АДРЕСА_4 , військове містечко №59. Відповідно до копії Договору №79/2004 на створення (передачу) науково-технічної документації від 10.11.2004 Державне підприємство Міністерства оборони України «Львівське будівельне управління» як замовник та Державне підприємство Міністерства оборони України «Вінницький проектний інститут», як виконавець уклали  договір, предметом якого є розробка науково-технічної продукції  по об`єкту: капітальний ремонт військової будівлі №59/26 (а/с 179 т. 2). Таким чином, вказана будівля корпусу 26 військового містечка 59 обліковувалась на час проведення капітального ремонту як військове майно. 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. За положеннями ст. 4 цього Закону  військові частини  ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо.
Розроблений Технічний паспорт на квартирний багатоповерховий жилий будинок АДРЕСА_4 (будівлю корпусу 26), виготовлений станом на 28.03.2013, також не може розглядатись як доказ зміни статусу будівлі. В примітці  зазначено, що документи про присвоєння поштової адреси не надавались до БТІ. Об`єкт самочинно перепланований. Відповідно до Технічного паспорту, виготовленого 30.05.2019, доданого апелянтом до апеляційної скарги,  міститься вказівка на його статус - будинок квартирного типу (гуртожиток.)
Позивач, посилаючись на вказану Директиву від 04.02.2002 сам зазначає, що було проведено реконструкцію вказаної будівлі під гуртожиток квартирного типу, що також  не свідчить про зміну його статусу.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 1  Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей).
Таким чином, загальний висновок суду першої інстанції про порушене право позивача на приватизацію жилого приміщення зроблений з порушенням норм матеріального права та без повного встановлення обставин, які мають значення для справи.
 Право позивача на приватизацію жилого приміщення, в якому він проживає, як об`єкту державного житлового фонду, за захистом якого він звернувся до суду  -  не можна вважати порушеним, оскільки в реалізації такого права йому відмовлено не було.  
Суд першої інстанції посилався на положення ч. 8 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якої  військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, у разі звільнення з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, а також звільнені з військової служби особи, які стали особами з інвалідністю I чи II групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, мають право на безплатне одержання у приватну власність жилого приміщення, яке вони займають у будинках державного житлового фонду, та зробив висновок, що, зважаючи на особливий статус військовослужбовців як захисників, Держава Україна взяла на себе зобов`язання перед військовослужбовцями, зокрема й щодо забезпечення житлом. З цього випливає обов`язок усіх державних органів, включно з відповідачами у справі, сприяти виконанню цих зобов`язань, діяти послідовно та у такий спосіб, щоб права військовослужбовців було реалізовано.
Суд  першої інстанції мотивував свій висновок тим, що право позивача на приватизацію квартири не є спірним у цій справі і відповідачем не заперечується. Водночас, Міністерство оборони України та інші органи держави, до яких у різний час звертався позивач, не вчинили дій, які забезпечують реальну можливість реалізувати це право.
Відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Позивач з 1994 року перебуває на обліку громадян, що потребують покращення житлових умов у Київському гарнізоні, з 2002 - на першочерговому. З 2006 проживає в службовому житловому приміщенні - гуртожитку за адресою: АДРЕСА_10 (далі - будівля), що розташований на території колишнього військового містечка.
Тому зазначення судом першої інстанції в рішенні про те, що позивач мав небезпідставні сподівання, що статус будівлі, в якій він проживає зміниться, не може вважатись встановленням факту порушення його прав як військовослужбовця у відповідності до гарантій, визначених в ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».
Доводи позивача про те, що права Київського КЕУ вказаним рішенням не зачіпаються, а тому апеляційне провадження слід закрити, є необґрунтованими, оскільки відповідно до Положення про Київське квартирно-експлуатаційне управління, затверджене наказом командувача Сил логістики Збройних Сил України від 24.02.2021 №57, метою та завданням Київського КЕУ є, зокрема:  ведення обліку казарменно-житлового фонду, комунальних споруд та земельних ділянок, що надані для розквартирування військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій у гарнізоні м. Києві, інших гарнізонах (далі - межі відповідальності Київського КЕУ; організація забезпечення військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій, дислокованих у межах відповідальності Київського КЕУ, казарменно-житловим фондом, комунальними спорудами, обладнання та майном квартирно-експлуатаційної служби; утримання в належному стані та організація експлуатації об`єктів військового призначення, які закріплені за військовими частинами, установами, закладами в межах відповідальності Київського КЕУ; здійснення за відповідними дорученнями представництва інтересів Міністерства оборони України з питань оформлення правовстановлюючих документів на нерухоме військове майно та земельні ділянки; виконання функцій замовника капітального будівництва (реконструкції) та капітального ремонту об`єктів житлового, загальновійськового та іншого призначення; ведення претензійної та позовної роботи, організація її проведення в підпорядкованих підрозділах; самопредставництво, представництво інтересів Київського КЕУ, представництво інтересів Міністерства оборони України, Командування  Сил логістики Збройних Сил України в судах загальної юрисдикції, установах та органах  виконання судових рішень у справах про адміністративні правопорушення, в кримінальних, цивільних, господарських справах/провадженнях, у справах адміністративного судочинства, а також у виконавчому провадженні відповідно до  законодавства.
У ч. 4  статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»  (заява № 63566/00, § 23).
Згідно з чч. 1, 2 та 5  статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч. 1  ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема,  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши у справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління  задовольнити. 
 Рішення  Солом`янського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення,  яким в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про зобов`язання Міністерства оборони України подати до органу державного архітектурно-будівельного контролю декларацію про готовність до експлуатації будинку по АДРЕСА_2 відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 09 серпня 2021 року.
 
Головуючий                                                
 
Судді