ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 липня 2021 року           справа №200/2828/21-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів  Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г.,   розглянув у письмовому    апеляційну скаргу    ОСОБА_1  на ухвалу  Донецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 р.   у справі  № 200/2828/21-а (головуючий І інстанції суддя Бабаш Г.П.)   за позовом    ОСОБА_1   до   Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про  визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
                                                        ВСТАНОВИВ:
17.03.2021 року    ОСОБА_1   (далі - позивач)  звернулась до   суду з позовом до  Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області   про  визнання протиправними дій відповідача, які полягають у відмові прийняти документи на отримання недоотриманої пенсії за померлого батька - ОСОБА_2 ; зобов`язати відповідача прийняти заяву від 01.09.2020 за підписом представника спадкоємця за довіреністю та доданої до неї документи на отримання недоотриманої пенсії за померлого ОСОБА_2 (а.с. 1-3).
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року   відмовлено у відкритті провадження у справі (а.с. 8).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції,  позивач подав апеляційну скаргу, в якій  просить  скасувати ухвалу суду першої інстанції   та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що предметом позову у справі № 200/9392/20-а є вимога позивача щодо виплати недоотриманої пенсії померлого пенсіонера в порядку спадкування. Звернувшись з позовом  до суду вдруге, позивач змінила позовні вимоги, виключивши з них зобов`язання щодо виплати недоотриманої пенсії за померлого батька ОСОБА_2 . 
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Правилами частини першої статті 2 КАС України окреслено: завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень
За визначенням ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України встановлено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
За унормуванням п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Підпункт 4.2 пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини): отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі Сокуренко і Стригун проти України Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, в рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі Занд проти Австрії зазначав, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…). З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини (ч. 1 ст. 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).
Нормами статті 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до статті 1227 Цивільного кодексу України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліменти, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
З ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 2 листопада 2020 вбачається, що предметом позову у справі № 200/9392/20-а  була вимога позивача  щодо виплати недоотриманої пенсії померлого пенсіонера в порядку спадкування.
Таким чином,  у даному випадку спірні правовідносини є цивільно-правовими, оскільки стосуються реалізації позивачем свого права на спадкування, отже мають розглядатися місцевими загальними судами в порядку цивільного судочинства.
Разом з тим, звернувшись 17.03.2021 року до окружного суду ОСОБА_1  в позовній заяві  просила  визнати протиправними дії відповідача, які полягають у відмові прийняти документи на отримання недоотриманої пенсії за померлого батька   ОСОБА_2 ; зобов`язати відповідача прийняти заяву від 01.09.2020 за підписом представника спадкоємця за довіреністю та додані до неї документи на отримання недоотриманої пенсії за померлого ОСОБА_2 . 
Тобто, предмет позову у справі № 200/2828/21-а та № 200/9392/20-а є різним. В даному випадку правові наслідки для позивача настануть  на підставі прийняття документів відповідачем.
Положенням  про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, яке затверджено Постановою правління Пенсійного фонду України  22.12.2014  № 28-2 та  зареєстровано в Міністерстві юстиції України  15 січня 2015 р. за № 41/26486  встановлено:
«2. Управління Фонду у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постановами правління Фонду, у тому числі цим Положенням, та наказами Фонду і головних управлінь Фонду.
4. Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань: 
7) призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства;
16) здійснює розгляд звернень, заяв та скарг підприємств, установ, організацій і громадян з питань діяльності Фонду, виявляє та усуває причини, що призводять до подання громадянами скарг;
19) здійснює інші повноваження, визначені законом.
7. Управління Фонду зобов`язане у процесі своєї діяльності суворо додержуватися вимог чинного законодавства, законних інтересів підприємств, установ, організацій та громадян».
Постановою Правління Пенсійного фонду України від 24.07.2020  за  № 13-1 затверджено Інструкцію з діловодства в Пенсійному фонді України, яка встановлює вимоги щодо документування управлінської інформації та організації роботи з документами в Пенсійному фонді України.
Наведеними приписами унормовано, що відповідач зобов`язаний отримати і зареєструвати звернення, що надійшли від громадян і вирішити поставлені питання у відповідності до регламентів та національних  стандартів щодо організаційно-розпорядчої документації.          
За таких обставин суд першої інстанції, не з`ясувавши наведені обставини та  повернувши позовну заяву, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення  ухвали, яка перешкоджає подальшому розгляду справи по суті.
За унормуванням ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема,:  4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання
Керуючись ст. ст.  292, 293, 311, 320, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,                                                      
                                               ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на ухвалу  Донецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 р.    -  задовольнити.
Ухвалу  Донецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 р.   у справі  № 200/2828/21-а   -  скасувати.
Справу за позовом   ОСОБА_1   до   Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області   про  визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії    направити до  Донецького окружного адміністративного суду для  продовження розгляду.   
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.   
Повне судове рішення  складено 7 липня 2021 року.

Головуючий   суддя                                                                                     Г.М. Міронова                                                                  
Судді                                                                                                             І.В. Геращенко                                                                                               
                                                                                                                       Е.Г. Казначеєв