Номер провадження: 22-ц/813/4704/21 
Номер справи місцевого суду: 509/2220/14-ц
Головуючий у першій інстанції Козирський Є.С.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М., 
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей – Колект» на заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 липня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсиббанк» про визнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 , АКІБ «УкрСиббанк» про визнання договору недійсним.
Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 липня 2014 року визнано договір іпотеки від 12 березня 2007 року укладений     між ОСОБА_2 та АКІБ     «Укрсіббанк» недійсним.
 Визнано припиненою іпотеку на: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , та складається в цілому з одного черепашникового житлового будинку з мансардою та двома ганками, житловою площею 79,5 кв.м., загальною площею 168,5 кв.м., що належить ОСОБА_2 , ДРФО НОМЕР_1 ; земельну ділянку площею 1000 кв.м., під АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , ДРФО НОМЕР_1 .
 Ухвалою цього ж суду від 21 січня 2016 року заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про перегляд заочного рішення від 10 липня 2014 року по справі за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" про визнання договору недійсним - залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 липня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Вирішити питання стосовно судових витрат. 
Справа судами розглядалася неодноразово. 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 липня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» про визнання договору недійсним – закрито.
Постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей – Колект» - задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2017 року – скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В судове засідання, призначене на 29.07.2021 року з`явився представник апелянта ТОВ «Кей-Колект» - Краснопивцев О.К., інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Від ОСОБА_3 , у день судового засідання – 29.07.2021 року, надійшло клопотання, у якому остання просить відкласти розгляд справи у звязку із тим, що її представник - адвокат Бардук М.В. відмовився від здійснення представництва та ведення справи у суді, внаслідок чого вона вимушена знайти йому заміну, оскільки не є фахівцем в галузі права і не може самостійно здійснювати свої процесуальні права та обовязки.
Проте, апеляційний суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на наступне.
Так, статтею 372 ЦПК Українипередбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Окрім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, ненадання жодних доказів щодо існування підстав для відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи та розглянути справу у її відсутность.
Заслухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 12 березня 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсіббанк» було укладено договір іпотеки нерухомого майна, предметом якого є: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , та складається в цілому з одного черепашникового житлового будинку з мансардою та двома ганками, житловою площею 79,5 кв.м., загальною площею 168,5 кв.м; земельна ділянка площею 1000 кв.м., під АДРЕСА_1 .
Судом також встановлено, що 07 жовтня 1977 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у Приморському районному відділі РАГС м. Одеси, про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу зроблено відповідний актовий запис №884 від 07 жовтня 1977 року.
 02 лютого 1982 року вказаний шлюб було розірвано Малиновським районний відділом РАГС м. Одеси, актовий запис №78 від 1982 року.
Рішенням Київського районного суду міста Одеси по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля об`єктом сумісної власності встановлено, що хоча подружжя й розірвало шлюб у 1982 році, проте продовжувало проживати однією сім`єю та майно набуте ними під час цього проживання є об`єктом права спільної сумісної власності.
Ухвалюючи оскаржуване заочне рішення, районний суд виходив з того, що позивач не надавав згоди на укладання договору іпотеки, що суперечить нормам Сімейного кодексу України, а тому договір повинен бути визнаний недійним.
Однак, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставианм справи, виходячи з наступного. 
Так, апеляційним розглядом справи встановлено, що 12.03.2007 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11126786000 та Договір про надання споживчого кредиту № 11126787000 (далі по тексту - Кредитні договори).
З метою забезпечення, в повному обсязі, виконання усіх грошових зобов`язань ОСОБА_4 перед Банком за Договорами про надання споживчого кредиту № 11126787000, № 11126786000., 12.03.2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки нерухомого майна, предметом якого є: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , та складається в цілому з одного черепашникового житлового будинку з мансардою та двома ганками, житловою площею 79,5 кв.м., загальною площею 168,5 кв.м; земельна ділянка площею 1000 кв.м., під АДРЕСА_1 .
Зазначений Іпотечний договір, укладений та посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф - 12.03.2007 року. 
       Звертаючись до суду із апеляційною скаргою ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» посилалося на те, що TOB «КЕЙ-КОЛЕКТ» є новим іпотекодержателем, якого не було залучено до участі у справі в якості правонаступника, чим судом першої інстанції було порушено норми процесуального права – а саме норми ст. 37 ЦПК України (діючої на моент винесення оскаржуванного рішення).
В обгрунтування вищевзаконого, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» посилалося на те, що 12.12.2011 року, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» придбало право вимоги заборгованості за Договорами про надання споживчого кредиту №11126787000 та № 11126786000 від 12.03.2007 року на підставі Договору факторингу №1 від 12.12.2011 року, укладеному з ПАТ «УкрСиббанк», тобто став правонаступником АКІБ «УкрСиббанк». 
В свою чергу, 12.12.2011 року за Договором відступлення прав вимоги за договорами іпотеки ПАТ «УкрСиббанк» (є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк») здійснив відступлення права вимоги до ОСОБА_2 за Іпотечним договором від 12.03.2007 року на користь TOB «КЕЙ-КОЛЕКТ», в підтвердженя чого надані відповідно докази відступлення права вимоги за кредитними та іпотечним договорами (Том ІІ: а.с. 20-25, 29-32, 111-115). 
Як вже було зазначено, справа судами різних інстанції розглядася неодноразово.
Зокрема, ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 04 серпня 2016 року у задоволенні клопотання ТОВ «Кей-Колект» про залучення до участі у справі як правонаступника ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено та ухвалою цього ж суду від 04 серпня 2016 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») на заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 липня 2014 року у зв`язку із тим, що  ТОВ «Кей-Колект» є особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України права на апеляційне оскарження цього заочного рішення (Том ІІ: а.с. 137-139, 141-145). 
Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року касаційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 серпня 2016 року про залучення до участі у справі правонаступника відповідача та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 серпня 2016 року про закриття апеляційного провадження скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (Том ІІ: а.с. 246-249). 
В подальшому, ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Кей-Колект» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору недійсним також було закрито (Том ІІІ: а.с. 46-50). 
Проте Постановою Верховного суду від 13.11.2019 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2017 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (Том ІІІ: а.с. 102-107). 
У вищевказаній постанові від 13.11.2019 року, Верховний Суд звернув увагу на наступне. 
Так, у частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями частини першої статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відступлення права вимоги, тобто передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином, є однією з передбачених статтею 512 ЦК України підстав заміни кредитора у зобов`язанні.
Відповідно до статті 514 ЦК України при заміні кредитора у зобов`язанні до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.
Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням.
Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частини перша–третя статті 24 Закону України «Про іпотеку»).
З наведених положень Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок про обов`язковість державної реєстрації відступлення права вимоги, яка відбувається шляхом здійснення заміни іпотекодержателя по такому предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав.
Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про іпотеку» (у редакції Закону від 16 жовтня 2011 року) взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.
Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно (частина перша статті 4 Закону України «Про іпотеку» (у редакції Закону від 16 жовтня 2011 року)).
Саме до такого висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 22 лютого 2017 року.
Висновки та мотиви, з яких скасовано рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи (частина четверта статті 338 ЦПК України 2004 року). Аналогічні положення процесуального законодавства викладено у частині п`ятій статті 411 ЦПК України.
Враховуючи вищевикладене та наявні у матеріалах справи належні докази про відступлення банком права вимоги ТОВ «Кей-Колект» за оспорюваним договором іпотеки нерухомого майна, а саме нотаріально посвідчені копії цього договору та додатків до нього (Том ІІ: а. с. 111–115), нащо було звернуто увагу в Постанові Верховного суду від 13.11.2019 року, апеляційний суд вважає, що заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 липня 2014 року про визнання недійсним Іпотечного договору від 12.03.2007 року безпосередеьо стосується та зачіпає права, інтереси та обовязки ТОВ «Кей-Колект», оскільки в момент нотаріального посвідчення приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської областв Саєнко Е.В. 12.12.2011 року Договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договорами, в силу ч.2 ст.3 ч.1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 16.10.2011 року, яка діяла в момент укладення правочину), ст. ст. 512,514 ЦК України - ТОВ «Кей-Колект» набуло всіх прав та обовязків іпотекодержателя за Іпотечним договором від 12.03.2007 року, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 . 
Щодо суті позовних вимог, апеляційний суд зазначає наступне. 
Так, суд першої інстанції, при ухваленні заочного рішення, погоджується з доводами позивача та зазначає, що Іпотечний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки його зміст суперечить ст.ст. 65, 74 Сімейного кодексу України. Порушення, при цьому полягає в тому, що ОСОБА_1 не надавав згоди на його укладення ОСОБА_2 , хоча майно передане в іпотеку належить їм на праві спільної сумісної власності. 
Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.
Згідно із ст.ст. 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.  Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент його вчинення. 
Задовольняючи позовні вимоги, всупереч ст. 212-214 ЦПК України, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що Свідоцтвом про право власності та Актом на право власності на земельну дшянку, які містяться в матеріалах справи, підтверджується, що житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, разом із земельною ділянкою, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (предмет іпотеки) є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
Таким чином, на час укладення 1потечного договору - 12.03.2007 року єдиним власником житлового будинку з господарчими будівлями, спорудами та земельною ділянкою була ОСОБА_2 . 
Відповідно до п. 1.3 Іпотечного договору, іпотекодавець свідчить, що укладенням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі, малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.
Також, суд першої інстанції залишив поза увагою, що згідно з п. 1.7 1потечного договору Іпотекодавець заявляє, що в шлюбі не перебуває, однією сімєю з особами, з якими мала би право укласти шлюб, не проживас, шлюбного договору (контракту) не укладала, предмет іпотеки є її особистою власністю.
Рішення суду про встановлення права спільної сумісної власності на автомобіль, на яке посилається суд першої інстанції, набрало законної сили 03.02.2014, тобто майже через сім років після укладення Іпотечного договору та стосується лише визнання права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рухоме майно - автомобіль.
Шлюб між сторонами 02 лютого 1982 року було розірвано Малиновським районний відділом РАГС м. Одеси, актовий запис №78 від 1982 року.
На вищевказане районний суд уваги не звернув та дійшов до помилкового висновкущо позивач не надавав згоди на укладання договору іпотеки, що суперечить нормам Сімейного кодексу України, у звязку із чим договір повинен має бути визнаний недійсним.
Крім того, до розгляду справи не було долучено нового кредитора Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей – Колект».
Доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей – Колект» - задовольнити частково. 
Заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 липня 2014 року – скасувати. 
Прийняти постанову. 
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсиббанк» про визнання договору недійсним – відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 03.08.2021 року. 

Головуючий                                                                 Т.В. Цюра

Судді:                                                                  С.М. Сегеда 

Л.А. Гірняк