ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/3578/20                                        Суддя (судді) першої інстанції: П.Г. Паламар

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2021 року                                                                      м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г.В.
суддів:           Мєзєнцева Є. І., Файдюка В. В.
розглянувши у порядку письмового провадження  апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від  18 березня 2021року
у справі №580/3578/20 (розглянуто у порядку спрощеному позовному провадженні)
за позовом ОСОБА_1 
до відповідача Управління Служби безпеки України в Черкаській області
про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :
У вересні 2020 року до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовом до Управління Служби безпеки України в Черкаській області (далі - відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність управління Служби безпеки України в Черкаській області щодо не нарахування та невиплати компенсації за затримку виплати належних сум при звільненні з військової служби у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, тобто з 22.06.2016 року по 14.07.2020 року включно;
- зобов`язати управління Служби безпеки України в Черкаській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за затримку виплати належних сум при звільненні з військової служби у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, тобто з 22.06.2016 року по 14.07.2020 року включно.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що відповідач своєчасно не провів остаточний розрахунок та виплату належних сум при звільненні з військової служби. Зокрема одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 100728,86 грн. перераховано платіжними дорученнями № 1479 від 28.10.2016 та № 1647 від 25.11.2016, грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 11065,70 грн. перераховано платіжним дорученням № 1843 від 11.12.2017. Компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік в сумі 6267,57 грн., відповідно до рішення суду (справа № 580/1732/20 від 16.06.2020) перераховано платіжним дорученням № 949 від 15.07.2020, а тому позивач вважає, що відповідач має виплатити йому середній заробіток за весь час затримки такого розрахунку відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України і просив задовольнити позов.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено повністю.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог, з підстав того, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушенням матеріального права.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що рішенням суду визнано неправомірними дії відповідача щодо грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій, а отже, за затримку виплати такої суми при звільненні, підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку, у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України.
Відповідачем надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу без задоволення.
Крім того, відповідачем зазначено, що позивачем пропущено строк звернення до суду.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315, статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції, скасуванню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, що згідно посвідчення від 18.04.2016 серії НОМЕР_1 позивач має статус учасника бойових дій. 
Позивач зазначає, а сторонами не спростовується, що останній проходив військову службу в органах Служби безпеки України з 01.08.2001 року до 21.06.2016 рік.
Так, позивача 11.10.2019 року звернувся до відповідача про нарахування та виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.
Листом  відповідач від 29.10.2019 року № 73/16/3-400/14 повідомив позивача про відсутність підстав для виплати.
Не погоджуючись з даним листом позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 року по справі №580/1732/20 зобов`язано управління Служби безпеки України в Черкаській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21.06.2016.
Відповідно до довідки відповідача від 04.08.2020 № 21/553 грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік в сумі 6267,57 грн., відповідно до рішення суду справа № 580/1732/20 від 16.06.2020, платіжним дорученням № 949 оплачена 15.07.2020.
Позивач вважаючи, що відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку за невикористані дні  додаткової відпустки по день фактичного розрахунку, звернувся із заявою від 11.08.2020.
Відповідач листом від 19.08.2020 року № 73/16/З-396/14 відмовив у задоволенні заяви.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для застосування санкції, передбаченої ст. 117 КЗпП України, не має в наслідок відсутності норм спеціального законодавства з питань проходження військової служби таких зобов`язань.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.
Згідно з частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі - Закон №2011-ХІІ).
За приписами ст. 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ч. 2 статті 12 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом 1 ч. 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частина 2 ст. 9 Закону №2011-ХІІ передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з п. 12 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон №3551-XII) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до ст. 4 Закону України "Про відпустки" від 05.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) установлюються такі види щорічних відпусток: основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно із ст. 162 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до п. 8 ст. 101 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом 3 п. 14 ст. 101 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 у справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19) (п. 34) у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 162 Закону №504/96-ВР та п. 12 ч. 1ст. 12 Закону №3551-XII.
Згаданим вище рішенням Черкаського окружного адміністративного суду 16.06.2020 року по справі №580/1732/20 підтверджено, що відповідач протиправно не нарахував позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій. 
Водночас, ч. 4 ст. 77 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, колегія суддів приходить висновку про обґрунтованість тверджень позивача, що бездіяльність відповідача, а відтак невчасна виплата позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учасника бойових дій є протиправною.
Доводи відповідача щодо непоширення на заявлені спірні правовідносини норм Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) не є обґрунтованими з огляду на таке.
Колегія суддів відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 КАС України враховує правовий аналіз можливості застосування статей 117 та 118 КЗпП України у відносинах публічної служби, в постановах Верховного Суду: від 01.03.2018 року по справі №806/1899/17, від 31.05.2018 року по справі №823/1023/16, від 26.06.2019 року по справі №826/15235/16, від 29.01.2020 року по справа №320/6808/18, від 28.02.2020 року по справі №817/1427/17, від 06.03.2020 року по справі №1240/2162/18, від 03.06.2020 року по справі №809/366/17, - щодо подібних правовідносин із виплати компенсацій за затримку розрахунку при звільненні.
Зокрема, Верховний Суд зазначив, що пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
У вказаних справах Верховний Суд дійшов висновку, що положення статей 117, 118 КЗпП України поширюють дію на відносини публічної служби, якщо інше не передбачене вимогами спеціального законодавства.
Відповідно до ст. 20 Закону України від 03.07.2020 №2229-XII "Про Службу безпеки України" (далі - Закон №2229-XII) умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками-військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України.
Стаття 21 Закону №2229-XII визначає правове регулювання трудових відносин працівників Служби безпеки України, відповідно до якої трудові відносини працівників, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, регулюються законодавством України про працю.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (у т.ч. затримку виплати компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано КЗпП України.
Згідно зі ст.117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена ст. 117 КЗпП України, згідно з якою в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. 
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 року по справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 16.07.2020 року по справі №400/2884/18, від 16.07.2020 року по справі №812/1259/17, від 16.07.2020 року по справі № 825/1540/17, від 30.04.2020 року по справі №140/2006/19, від 13.08.2020 року по справі №808/610/18.
Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 року по справі №620/1982/19 зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. 
Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Доводи відповідача з приводу відсутності чіткого законодавчого врегулювання статусу додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) та часу встановлення єдиної судової правозастосовної практики не спростовують наявності визначеної судом у згаданому вище рішенні протиправності його бездіяльності щодо необхідності нарахування та виплати компенсації позивачу невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.
Отже, спірна бездіяльність відповідача є триваючим проступком, що закінчився датою остаточної виплати позивачу спірних сум коштів (15.07.2020), пов`язаних із проходженням публічної служби та не відповідає закону з часу його звільнення до часу фактичного повного розрахунку.
Зважаючи на відсутність належних, допустимих і достовірних доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем, право позивача на отримання, на підставі вимог ст. 117 КЗпП України, середнього заробітку за весь період затримки розрахунку доведене.
Щодо розміру середнього заробітку, колегія суддів зазначає наступне.
Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 року по справі №620/1982/19 акцентував увагу на тому, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року по справі №821/1083/17, який обов`язковий для врахування судами нижчих інстанцій відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості,
а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки також викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц.
У справі Суд взяв до уваги наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, зокрема, після вирішення спору.
Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26.02.2020 року по справі №821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року по справі №480/3105/19.
Суд апеляційної інстанції враховує, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 року по справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
За обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
В даній справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат, згідно довідки Управління Служби безпеки України в Черкаській області від 23.09.2020 року №21/660 (стор. 37 том І) про розмір грошового забезпечення позивача при звільненні складав 118062,13 грн. (100%), з яких: компенсація за речове майно 11065,70 грн. (перерахована позивачу 11.12.2017 року) (9,3%), одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби в сумі 99714,31 грн. (перерахована позивачу 28.10.2016 році) (84,4%), доплата одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 1014,55 грн (перерахована позивачу 25.11.2016 році) (0,8%), компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у сумі 6267,57 грн. (перерахована 15.07.2020 році) (5,3%).
При визначенні розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні підлягають положення Порядку №100.
Абзацом 1 п. 2 розділу ІІ Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку №100).
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абз. 4 п. 2 розділу ІІ Порядку №100).
Відповідно до п. 8 розділу ІІІ Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно довідки Управління Служби безпеки України в Черкаській області від 23.09.2020 року №21/659 про розмір грошового забезпечення позивача при звільненні, розмір грошового забезпечення позивача за два останні календарні місяці перед звільненням квітень - травень 2016 року становить 27270,08 грн., середньоденний заробіток - 447,05грн. 
Як вбачається з матеріалів справи, датою виключення зі списків особового складу позивача є 21.06.2016. 
Тобто, право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло у позивача з наступного дня після звільнення - з 22.06.2016. 
Так, 15.07.2020 на належний позивачу банківський рахунок надійшли грошові кошти від відповідача на виконання судового рішення у справі №580/1732/20. 
Тобто, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 663869,25 грн. (447,05грн.* 1485 днів).
Вказана сума коштів є істотно більшою, аніж присуджена судом компенсація невикористаної дні додаткової відпустки позивача, що несвоєчасно виплачені після звільнення позивача.
Такий висновок суду апеляційної інстанції відповідає висновку Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеному у постанові від 30.11.2020 року по справі №480/3105/19.
Відтак, обрахована відповідно до Порядку №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, виходячи з принципу пропорційності, підлягає зменшенню.
Колегія суддів приходить до висновку, що вказані обставини дають підстави для зменшення суми коштів, для виплати позивачу в порядку ст. 117 КЗпП України, зважаючи на висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду.
Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, співмірності ймовірних втрат позивача через неповний розрахунок при звільненні, обґрунтованим є стягнення з відповідача відшкодування середнього заробітку пропорційно виплаченим із затримкою коштів компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у сумі (5,3% від загальної суми, що підлягала виплаті у день звільнення * 447,05грн. (середньоденна заробітна плата) * 1485 (днів затримки при виплаті такої) =  35185,07грн.
Отже, колегія суддів, з огляду на вищенаведене, вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо невиплати на користь Позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.06.2016 року по 15.07.2020 року, а відтак, слід стягнути з Управління Служби безпеки України в Черкаській області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні щодо невиплати вчасно коштів компенсації за невикористані дні додаткової відпустки з вказаний період, втім застосувати зменшення розміру такої виплати, враховуючи висновок Верховного Суду у справі №480/3105/19, а саме 35185,07 грн. 
Колегія суддів звертає увагу, що застосування судом першої інстанції правової позиції викладеної в постановах від 18.11.2019 у справі №0940/1532/19, від 27.06.2018 у справі №810/1543/17 є помилковим, оскільки під час вирішення тотожних спорів має враховуватись остання правова позиція , яка викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі №810/451/17.
Щодо посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про залишення позовної заяви без розгляду, колегія суддів не бере до уваги, оскільки судом першої інстанції розглянуто дане питання та прийнято відповідну Ухвалу від 18.03.2021 року, а відповідачем її не оскаржено.
Враховуючи викладене у сукупності, виходячи з меж заявлених позовних вимог, залишення судом без розгляду частини позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою та такою, що підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.
Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог частково.
Керуючись статтями 34, 242, 243, 246, 250, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331  Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,  
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Черкаській області щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 .
Стягнути з Управління Служби безпеки України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 22.06.2016 року по 15.07.2020 року включно в сумі 35185 (тридцять п`ять тисяч сто вісімдесят п`ять) гривень 07 копійок. 
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Головуючий суддя                                                                      Г.В. Земляна

Судді:                                                                                          Є. І. Мєзєнцев

 В. В. Файдюк