Справа № 309/5908/15-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

31 серпня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача), 
суддів: Бисаги Т.Ю. і Джуги С.Д.,
з участю секретаря Волощук В.І.,                                        
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 30 листопада 2016 р. (у складі судді Кеміня В.Д.) за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення із житлового будинку, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися до суду з цим позовом у листопаді 2015 р.
Просили виселити ОСОБА_1 із житлового будинку АДРЕСА_1 і стягнути з відповідача судові витрати.
Заявлена вимога обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (мати позивачів), яка на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2008 р. була власником житлового будинку АДРЕСА_1 , де проживала в цивільному шлюбі з ОСОБА_1 . 
Наразі останній проживає у будинку без будь-яких законних на це підстав, оскільки зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_2 .
Позивачі як власники мають намір продати будинок, однак відповідач фактом свого проживання створює їм перешкоди, чим порушує їх право розпоряджатися власним майном.
Рішенням Хустського районного суду від 30.11.2016 р. позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задоволено: виселено ОСОБА_1 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення.
Указане судове рішення мотивоване обґрунтованістю і доведеністю позовних вимог.
Додатковим рішенням цього ж суду від 22.03.2017 р. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 стягнуто судовий збір у розмірі 487,20 грн.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про відмову в позові.
Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:
-Вселення і проживання ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 відбулося зі згоди та волі власника ( ОСОБА_4 ), він був уселений як член сім`ї власника, тобто цивільна дружина ніколи не ставила під сумнів питання правомірності його проживання у будинку;
-Підстав, передбачених ст. 116 і ст. 157 ЖК України, для виселення ОСОБА_1 немає, а інших підстав законодавець не передбачає. 
Письмового відзиву на апеляційну скаргу не подано.
Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15.08.2017 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено, а рішення Хустського районного суду від 30.11.2016 р. залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 04.12.2019 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15.08.2017 р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Позивачі та їх представник у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце такого були належно повідомлені. Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав скаргу в повному обсязі.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, із таких мотивів.
Неоспореними обставинами у справі є статус позивачів як співвласників (по Ѕ частині) житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за померлою матір`ю - ОСОБА_4 , та вселення ОСОБА_1 у вказаний будинок із дозволу колишнього власника - ОСОБА_4 . 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї позивачів і не був членом сім`ї їх матері, що встановлено рішенням суду в іншій справі, та чинить позивачам перешкоди в користуванні і розпорядженні майном, зокрема, небажанням добровільно звільнити спірний житловий будинок.
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
При цьому, судом першої інстанції встановлено наступне:
- ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;
-Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу 25 квітня 2008 року, ОСОБА_4 придбала будинок АДРЕСА_1 ;
- ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла;
-Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 жовтня 2015 року № 45734783 та від 16 жовтня 2015 року № 45735236 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері - ОСОБА_4 ;
-За життя у спадковому будинку ОСОБА_4 проживала з ОСОБА_1 , із яким перебувала у цивільному шлюбі;
-Після смерті матері позивачів ОСОБА_1 залишився проживати в будинку, хоча відповідно до паспортних даних зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;
-Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 13 лютого 2015 року, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову про визнання права власності на частку в спільному майні, оскільки рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2013 року скасовано рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 06 лютого 2013 року та відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`ю ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , що проживала за адресою: АДРЕСА_1 , та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Указаним рішенням встановлено, що з 30 жовтня 1976 року по 15 січня 2013 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою - ОСОБА_5 ;
-На час укладення договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , що зареєстрований у реєстрі від 25 квітня 2008 року за № 1269, спадкодавець ОСОБА_4 у шлюбі ні з ким, включно з відповідачем не перебувала.
Передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у своїй постанові, зокрема, зазначив, що суд апеляційної інстанції не дослідив обставин того, чи має відповідач ( ОСОБА_1 ) інше житло для проживання, що у справі має важливе юридичне значення для правильного вирішення спору, а лише обмежився констатацією факту про те, що відповідач має інше зареєстроване місце проживання.
У судовому засіданні під час повторного перегляду справи ОСОБА_1 пояснив, що належний йому житловий будинок АДРЕСА_2 , де він зареєстрований, він відчужив своїм дітям.
У зв`язку з цим і на виконання указівок Верховного Суду колегія суддів апеляційного суду роз`яснила ОСОБА_1 право подати суду відповідні докази, проте на момент ухвалення рішення таких не подано.
Між тим, апеляційним судом установлено, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 із 2012 р. є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , де і зареєстрований, та власником земельних ділянок (для будівництва та обслуговування житлового будинку і для ведення особистого селянського господарства) за вказаною адресою (а.с.192-202).
Тобто, маючи власне житло, ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 продовжує проживати в будинку АДРЕСА_1 , який у порядку спадкування перейшов у власність позивачів.
Згідно з вимогами статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час та способом, який є ефективним для захисту порушеного права.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Тобто, вказана норма закону визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права.
Верховний Суд також зазначив про необхідність оцінки законності виселення на предмет пропорційності такого втручання у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р. 
Установлено та не заперечується, що позивачі є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 (спірного об`єкту житла) у порядку спадкування за померлою матір`ю - ОСОБА_4 (колишньої власниці будинку), а відповідач ОСОБА_1 , не будучи членом сім`ї ні позивачів, ні колишнього власника ( ОСОБА_4 ), продовжує проживати в указаному будинку, маючи при цьому на праві приватної власності інше житло (будинок АДРЕСА_2 ), де і зареєстрований. Доказів про неможливість проживання відповідача за місцем реєстрації матеріали справи не містять.
Колегія суддів, дослідивши питання дотримання балансу інтересів сторін спору та оцінивши вимогу позивачів про виселення відповідача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, вважає, що за встановлених обставин припинення права користування відповідача спірним житлом шляхом виселення відповідає такій пропорційності.
У цій справі інтереси позивачів як власників житла та користувачів цим житлом перевищують інтереси відповідача як особи, що проживала у спірному будинку зі згоди колишнього власника ( ОСОБА_4 ) та в якого зі смертю останньої припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, до того ж, забезпечений іншим житловим приміщенням (власним будинком), що ним не спростовано.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес" в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Таким чином, оскільки право власності на спірний будинок належить позивачам, яким чиняться перешкоди у здійсненні ними права користування своїм майном, а відповідач не є членом сім`ї нових власників і не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом із ними та ведуть спільне господарство в розумінні статей 64, 156 ЖК УРСР, має у власності інше житло, де зареєстрований і наявності спору чи інших перешкод для його проживання у власному будинку не встановлено, то з урахуванням принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
За таких обставин справи доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції і не дають підстав для його зміни чи скасування.
Так, апеляційне твердження про те, що вселення і проживання ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 відбулося зі згоди та волі власника ( ОСОБА_4 ), він був уселений як член сім`ї власника, тобто цивільна дружина ніколи не ставила під сумнів питання правомірності його проживання у будинку, не заслуговує на увагу, позаяк питання вселення відповідача зі згоди колишнього власника спірного житлового будинку - ОСОБА_4 , не оспорюється, а наявність у нього статусу члена сім`ї останньої (нині - колишнього члена сім`ї) нічим не підтверджено.
Довід апеляційної скарги про те, що підстав, передбачених ст. 116 і ст. 157 ЖК України, для виселення ОСОБА_1 немає, а інших підстав законодавець не передбачає, суперечить фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки предметом і підставою позову є виселення відповідача саме з метою захисту права власності, а не виселення відповідача з підстав, передбачених указаними нормами ЖК УРСР.
Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та відповідно до положень ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив по суті спору правильне судове рішення.
Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.
Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2.Рішення Хустського районного суду від 30 листопада 2016 р. залишити без змін.
3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
4.Повне судове рішення складено 09.09.2021 р. 

       Судді: