РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/17924/20
Провадження № 22-ц/4815/974/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді : Гордійчук С. О., 
суддів: Хилевича С.В., Шимківа С.С. 

учасники справи: 
позивач :  ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Грозік І.І. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 квітня 2021 року, ухваленого в складі судді Панас О.В., дата складання повного тексту рішення 26.04.2021 року,  у справі  №569/17924/20 ,

в с т а н о в и в  :
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату житлово-комунальних послуг.
Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони є співвласниками житлового будинку, загальною площею 278,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим, відповідач як співвласник не приймає участі в утриманні зазначеного майна.
Так, за період з 2017 по 2020 р. позивачем самостійно понесено витрати на оплату газопостачання спільного будинку на загальну суму 67 054,35 грн. 
Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь половину витрат на утримання майна в розмірі 33942,50 грн.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 , задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 кошти  сплачені за  газопостачання на суму 33 942 грн. 50 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. в прибуток державного бюджету.
У подані на рішення апеляційній скарзі представник відповідача вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не звернув увагу на те, що він не користувався наданими комунальними послугами, оскільки фактично у спірній квартирі не проживає та не отримував жодних комунальних послуг для власних потреб. Вважає, що будинок не потребував газопостачання.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду цим вимогам закону відповідає.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №147272388 від 28 листопада 2018 року, 1/2 частина житлового будинку, загальною площею 278,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності.
 Інша частина будинку зареєстрована за ОСОБА_2 , що вбачається з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 3 листопада 2020 року.  
Встановлено, що в зазначеному домоволодінні відповідач не проживає з 2014 року.
На підтвердження оплати послуг з газопостачання в період з 2017 р. по 2020 р. позивач надала квитанції про сплату за газопостачання спільного будинку коштів на загальну суму 67054,35 грн.,
У частині першій статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц і від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц.
Убачається, що сторони є співвласниками спірного будинку і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Будинок між співвласниками в натурі не поділений та перебуває у спільній частковій власності сторін.
Разом з тим, враховуючи, що послугами, вартість яких залежить не від кількості осіб, які ними користуються, а від площі житла, є послуги з опалення житла, тому суд дійшов правильного висновку про наявність підстав  для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частини вартості цих послуг.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.
Інші докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні, судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.    
  Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,375,381-384,389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_2 - адвоката Грозік І.І. залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 02 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: