КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №759/18254/2018                                         Головуючий у І інстанції -Коваль О.А. 
апеляційне провадження №22-ц/824/8963/2021       Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
15 липня2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Гуля В.В.,
суддів  Матвієнко Ю.О.,  Шебуєвої В.А.,
за участю секретаря  Линок В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-
              
                                                                 встановив:
У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що 08 листопада 2007 року між ВАТ КБ «Хрещатик», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 464-нв, відповідно до умов якого останньому був наданий кредит в розмірі 1 767 500 грн. строком до 07.11.2022 року зі сплатою відсотків в розмірі 16 % річних.
08.11.2007 року між Банком та відповідачами був укладений Договір поруки № 1193/464-нв, відповідно до якого, ОСОБА_2 , як поручитель несе солідарну відповідальність з ОСОБА_1 за виконання останнім зобов`язань по кредитному договору.
Відповідно до п. 4.4. Кредитного договору, погашення кредиту здійснюється позичальником -відповідачем ОСОБА_1 в строки відповідно до графіка погашення кредиту, вказаного в Додатку № 1 до Договору, що є невід`ємною частиною Договору. Згідно до п. 5.3.2 договору, позичальник зобов`язується щомісячно сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірах і в порядку, передбачених цим Договором.
Оскільки станом на 01.09.2018 року виникла заборгованість в розмірі 1 709 119 грн. з яких: 1 190 978 грн. 60 коп. - заборгованість за процентами за кредитом; 9 057 грн. 22 коп. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 426 083 грн. 03коп. - пеня за несвоєчасну сплату процентів; 61 770 грн. 01 коп. - інфляційні втрати від прострочення повернення кредитної заборгованості; 21 230 грн. 14 коп. - 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту, позивач просив її стягнути з відповідачів солідарно.
Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто солідарно з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» інфляційні втрати від прострочення повернення кредитної заборгованості у розмірі 61 770 грн. 01 коп. та 3 % річних за несвоєчасне погашення кредиту згідно Кредитного договору від 08.11.2007 року у розмірі 21 230 грн. 14 коп., всього заборгованість у розмірі: 83 000 (вісімдесят три тисячі) грн. 15 (п`ятнадять) коп.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_1  та  ОСОБА_2  на користь Держави судовий збір по 960 грн. 50 коп. з кожного.
     Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягненя заборгованості за процентами по кредиту, пені за несвоєчасне погашення кредиту, пені за несвоєчасну сплату процентів, суд першої інстанції виходив з того, що кредитор вже використав своє право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також процентів, належних до сплати відповідно до ст. 1048 ЦК України та неустойки за порушення умов договору, звернувшись до Святошинського районного суду м. Києва із відповідним позовом, який було задоволено Святошинського районного суду м. Києва від 21 січня 2013 року. Таким чином кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії та порядку сплати процентів за користування кредитом.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство «Комерціний банк «Хрещатик» в частині відмови в задоволенні позову, подало апеляційну скаргу, в якій вказувало на його незаконність і необгрунтованість. Вважало, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для вирішення справ. Висновки викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, норми матеріального права застосовані неправильно. Суд застосував висновки касаційної інстанції, які не застосовуються до даних правовідносин.  
Апеляційну скаргу було мотивовано тим, що суд не звернув уваги на ту обставину, що п. 5.3.2 кредитного договору визначено щомісячна сплата відсотків, а оскільки Договір діє до 07.11.2022 року, суд безпідставно не задовольнив позов
Постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року апеляційну скаргу ПАТ «Хрещатик» було залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Залишаючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцеві) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно п. 5.2.2 кредитного договору, укладеного між ВАТ КБ «Хрещатик», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та ОСОБА_1 № 464-нв від 08 листопада 2007 року передбачено, що у випадку недотримання позичальником умов цього договору кредитор має право достроково розірвати договір і вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним.
     З рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 січня 2013 року, що 18.03.2013 року набрало законної сили, вбачається, що саме положення п. 5.2.2 кредитного договору, укладеного між ВАТ КБ «Хрещатик», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та  ОСОБА_1  № 464-нв від 08 листопада 2007 року, серед іншого, стало підставою для задоволення позову ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» і дострокового стягнення суми кредиту, відсотків в зв`язку з розірванням кредитного договору.
     Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
     Таким чином, обставини справи про те, що позивач в судовому порядку вже використав своє право, передбачене п. 5.2.2 кредитного договору для дострокового стягнення суми кредиту, відсотків в зв`язку з розірванням кредитного договору, відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають.
Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
     Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 3 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін - у випадку істотного порушення договору другою стороною та в інших передбачених законом чи договором випадках. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Сукупний аналіз ст.ст. 525, 651 ЦК України дає підстави для висновку, що розірвання кредитного договору можливе, якщо це передбачено умовами самого договору.
У тексті договору, який розглядався, була прописана можливість одностороннього розірвання такого договору з настанням його наслідків - дострокового повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним.
У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).
Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
            У травні 2021 року заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року оскаржив ОСОБА_1  в частині стягнення інфляційних втрат та 3 відсотків  річних. 
В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні заочного рішення не встановив суму заборгованості за кредитним договором з урахуванням вартості об`єкту нерухомого майна (іпотечного майна), право власності на яке позивач зареєстрував на своє ім`я 10 серпня 2016 року; не встановив суму заборгованості за кредитним договором з урахуванням вартості об`єкту нерухомого майна (іпотечного майна), яке було оцінено для продажу та продане на аукціоні на підставі договору купівлі-продажу майна серія та номер 1142 від 10.10.2019 року; не встановив конкретний період за який з відповідачів солідарно стягнуто інфляційні втрати від прострочення повернення кредитної заборгованості у розмірі 61770,01 грн та 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту згідно Кредитного договору від 08.11.2007 року у розмірі 21230,14 грн, а всього заборгованості у розмірі 83000,15 грн.; не врахував строки позовної давності, що призвело до неправильного розрахунку інфляційних втрат від прострочення кредитної заборгованості та 3% річних від суми заборгованості.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15липня 2021 року ПАТ «Комерційни банк «Хрещатик» замінено його процесуальним правонаступником ТОВ «Фінансова компанія «ПРОФІКАПІТАЛ».
Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги ТОВ «Фінансова компанія «ПРОФІКАПІТАЛ» посилається на те, що в зв`язку з невиконанням боржником рішення суду про стягнення заборгованості від 21.01.2013 року, Банк задовольнив свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. А саме, 10.08.2016 року набув право власності на нерухоме майно, належне апелянту, що відображено у виписці по особовому рахунку, наданого позивачем до позовної заяви (додаток № 5 а.с. 67,76 на звороті). Так, відповідно до вказаного доказу, Банк, у зв`язку з набуттям права власності на іпотечне майно, зарахував у рахунок погашення процентів за кредитним договором суму в розмірі 230485,62 грн та суму в розмірі 799988 грн в рахунок погашення боргу.
Отже, інфляційні втрати та 3% річних нараховані не з повної суми заборгованості, установленої рішенням суду від 21.01.2013 року, а із залишкової суми заборгованості.
Таким чином рішення суду є законним і обґрунтованим.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню виходячи з наступного.
             Встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 січня 2013 року, що 18.03.2013 року набрало законної сили, позов ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення суми кредиту, відсотків та пені було задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» заборгованість за договором кредиту, укладеного між ВАТ КБ «Хрещатик», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та ОСОБА_1 № 464-нв від 08 листопада 2007 року в розмірі 1 845 739 грн. 39 коп., а саме: 1 350 940 грн. - строкова заборгованість за кредитом; 220 868 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 24 548 грн. 45 коп. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 230 485 грн. 62 коп. - заборгованість за процентами за кредитом; 18 897 грн. 32 коп. - пеня за несвоєчасну сплату процентів.
Згідно п. 3.1 кредитного договору № 464-нв від 08 листопада 2007 року виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечувалось іпотекою нерухомого майна - нежилими приміщеннямми №№ 1,2,3 (групи приміщень № 18а), загальною площею 111,50 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 , заставною варітстю 1295000 грн.
З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Деталізованої інформації про право власнсоті вбачається, що ВАТ КБ «Хрещатик» є власником об`єкта нерухомого майна (іпотечного майна за кредитним договором) з 10.08.2016 року. Підстава для державної реєстрації: Свідоцтво, серія та номер: 4676, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О. 01 серпня 2016 року.
У виписці по особовому рахунку, наданого позивачем до позовної заяви (додаток № 5 а.с. 67,76 на звороті) Банк, у зв`язку з набуттям права власності на іпотечне майно, зарахував у рахунок погашення процентів за кредитним договором суму в розмірі 230485,62 грн та суму в розмірі 799988 грн в рахунок погашення боргу, стягнутого рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 січня 2013 року.
Згідно ч. 3 ст. 37 Закону «Про іпотеку» в редакції, яка діяла у 2016 році, Іпотекодержатель набуває  предмет  іпотеки  у  власність  за вартістю,  визначеною  на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.  У  разі  набуття права  власності  на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний 
відшкодувати  іпотекодавцю  перевищення  90   відсотків   вартості предмета   іпотеки  над   розміром  забезпечених  іпотекою  вимог іпотекодержателя.
Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Для правильного вирішення цього спору позивач не надав оцінки предмета іпотеки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності за вартістю,  на момент набуття права власності на предмет іпотеки.
Таким чином, за відсутності належного доказу - оцінки предмета іпотеки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності за вартістю,  на момент набуття права власності на предмет іпотеки, неможливо встановити дійсну суму, яка мала б бути зарахована в рахунок заборгованості, стягнутої рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 січня 2013 року.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто законодавець заклав презумпцію обізнаності кредитора про його порушення прав, таким чином обов`язок доказування необізнаності покладено на кредитора.
За зобов?язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
У правовій позиції ВСУ від 23.11.2016 року по справі № 6-2104цс16 зазначено, що вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. 
У правовому висновку ВСУ від 29.03.2017 року по справі №6-1996цс16 зазначено, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Тобто, звернення кредитора із заявою до боржника після спливу позовної давності до пред`явлених позивачем вимог не є підставою для переривання позовної давності.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
Відповідно до правової позиції, яка висловлена ВСУ в постанові від 09.11.2016 року у справі №6-2251цс16 пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.
Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.
Згідно матеріалів справи неможливо встановити, коли позивачем було пред`явлено вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, проте ця дата передує даті звернення з позовом про дострокове стягнення заборгованості і цей позов обґрунтовувався розміром заборгованості, яка виникла станом на 10.11.2011 року.
Отже відлік строку позовної давності почався не пізніше листопада 2011 року, тому із цим позовом в частині стягнень, передбачених ст. 625 ЦК України, пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено апелянтом, який про день та час розгляду справи у суді першої інстанції належним чином повідомлений не був. 
 
У справі відсутні належні розрахунки для визначення розміру сум, які підлягають стягненню у межах позовної давності.
            
За таких обставин в частині стягнення інфляційних та 3% річних позов є недоведеним в зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню.
 
Запереченняправонаступника у зобов`язанні не приймаються судом до уваги, оскільки суд першої інстанції не встановив суму заборгованості за кредитним договором з урахуванням вартості об`єкту нерухомого майна (іпотечного майна), право власності на яке позивач зареєстрував на своє ім`я 10 серпня 2016 року; не встановив конкретний період за який з відповідачів солідарно стягнуто інфляційні втрати від прострочення повернення кредитної заборгованості у розмірі 61770,01 грн та 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту згідно Кредитного договору від 08.11.2007 року у розмірі 21230,14 грн; не врахував строки позовної давності, що призвело до неправильного розрахунку інфляційних втрат від прострочення кредитної заборгованості та 3% річних від суми заборгованості, тому рішення суду не може вважатися законним і обгрунтованим.
 
В іншій частині  позов є безпідставним з мотивів вказаних вище, оскільки пред`явлена вимога позивача про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені вже була задоволена рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 січня 2013 року, тому кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України.
 
Апеляційна скарга ОСОБА_1 розглянута судом в порядку ст.. 370 ЦПК України, частиною три якої передбачено, що за результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до ст.. 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.
        Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
                                                       постановив:
 
   Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
 
   Постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року скасувати.
 
  Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.
 
Відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
   
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

 
Суддя-доповідач                                                          В.В. Гуль
 
Судді                                                                              Ю.О. Матвієнко
 
                                                                                         В.А. Шебуєва