Справа № 454/2398/17                                Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я. 
Провадження № 22-ц/811/2614/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

               07 вересня 2021 року                                         м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Юзефович Ю.І.,
з участю: позивача ОСОБА_1 , його представника –
ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,
                        в с т а н о в и в:
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути із ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 11000 доларів США та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 02.06.2016 року по 01.09.2017 року в розмірі 413 доларів США.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 21.01.2010 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, оформлений розпискою позичальника, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у позику грошові кошти у сумі 11000 доларів США на строк до 01.06.2016 року, однак, відповідач у визначений договором строк позичених грошових коштів не повернув і вимогу позивача про повернення позики в добровільному порядку не виконав.
24.10.2017 року відповідач подав заяву, в якій просив застосувати наслідки спливу позовної давності і відмовити позивачеві в задоволенні позову, посилаючись на те, що строк повернення позики був визначений в розписці до 01.06.2010 року, а тому позивач пропустив трирічний строк позовної давності, встановлений для пред`явлення вказаного позову. 
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 13 липня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 11000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13.07.2020 року становить 296455 грн. 50 коп., заборгованості за договором позики.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3% річних за користування грошовими коштами за період з 02.06.2016 року по 01.09.2017 року в розмірі 413 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13.07.2020 року становить 11130 грн. 56 коп.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2969 грн. 66 коп. судового збору та 3000 грн. витрат на правову допомогу.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.
Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що відповідно до статті 218 ЦК України не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. 
Зазначає, що суд своє рішення мотивував виключно на показаннях свідка ОСОБА_4 , що, нібито, відповідач власноручно виправив кінцеву дату повернення позики: з 2010 року на 2016 рік, що не відповідає дійсності.
Крім того, зазначає, що судом не враховано, що виправлення у розписці в жодному разі не допускаються, а якщо при написанні розписки допущена помилка, – розписка пишеться заново.
Наголошує, що позивач пропустив трирічний строк для звернення до суду з вказаним позовом, а тому суд повинен був застосувати наслідки спливу позовної давності.
03.02.2021 року позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта. 
Зазначає, що строк виконання зобов`язання згідно первинної розписки був визначений до 01.06.2010 року, однак, всупереч умовам договору, відповідач почав уникати позивача, посилаючись на проблеми на роботі та відсутність коштів, і він (позивач) поставився з розумінням до життєвої ситуації відповідача та під час особистої зустрічі запропонував відповідачу скласти нову розписку, проте, відповідач самостійно, без жодного попередження, вніс виправлення у розписку, змінивши строк виконання зобов`язання.
Звертає увагу, що підписання розписки та внесення у неї виправлень відповідачем відбувалось у присутності свідка ОСОБА_4 , який це підтвердив своїми показаннями.
Просить врахувати, що відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції визнав факт укладення договору позики і зазначив, що не планував повертати позичених коштів.
В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений в особі свого представника – адвоката Чернявського Р.І., клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, а тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у його відсутності.
Заслухавши пояснення сторони позивача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа – незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК).
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 18.09.2013 року (Справа №6-63цс13), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК).
Судом встановлено, що 21.01.2010 року між позивачем ОСОБА_1 (позикодавцем) та відповідачем ОСОБА_3 (позичальником) укладено договір позики, оформлений розпискою відповідача (а.с.7), згідно з яким відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 11000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01.06.2016 року.
Факт написання цієї розписки відповідачем визнається.
При цьому, відповідач стверджує, що вказану у розписці суму грошових коштів він зобов`язувався повернути позивачу в строк до 01.06.2010 року, про що первинно було зазначено в розписці, а тому просив призначити судову почеркознавчу експертизу, оскільки розписка містить виправлення у даті повернення позики: з 2010 року на 2016 рік. 
Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 06 грудня 2018 року клопотання сторони відповідача задоволено і призначено в даній справі судову почеркознавчу експертизу (а.с.84), однак, експертизу не було проведено у зв`язку з неоплатою відповідачем вартості експертизи, що підтверджується листом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 08.02.2019 року (а.с.88). 
У суді апеляційної інстанції відповідач з клопотанням про призначення експертизи не звертався і доводів сторони позивача про те, що відповідач особисто вніс в розписці виправлення у даті повернення позики, не спростував. 
Письмових доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів відповідачем не надано і він цю обставину не заперечує.
Отже, факт отримання відповідачем від позивача позики на суму, еквівалентну 11000 доларів США, підтверджується написаною відповідачем розпискою, жодних доказів на спростування доводів позивача відповідач суду не надав, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову позивача в частині повернення всієї суми грошових коштів, вказаних у розписці.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних на підставі ст.625 ЦК України судом першої інстанції також правильно задоволена.
Таким чином, у колегії суддів немає правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, задовольнивши вимоги позивача, та немає підстав для висновку про допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд 

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 17 вересня 2021 року.

Головуючий:                                                         Бойко С.М. 
Судді:                                                                 Копняк С.М. 
                                                                Ніткевич А.В.