Справа № 440/1509/19                                Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б. 
Провадження № 22-ц/811/10/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 64

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       21 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
секретаря Жукровської Х.І.
                                з участю представника правонаступника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Буського районного суду Львівської області від 14 серпня 2020 року в складі судді Коса І.Б. у справі за позовом  ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом та виселення з житлового будинку,-
встановив:
У серпні 2019 року позивач  ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом та виселення з житлового будинку.
Вимоги обгрунтовував тим, що йому на праві приватної власності належить вищевказаний житловий будинок згідно реєстраційного посвідчення від 26.11.2001 (реєстровий №1266). Крім позивача у вказаному будинку зареєстровані його донька ОСОБА_5 , онук ОСОБА_6 та колишній зять відповідач ОСОБА_3 . Шлюб відповідача із дочкою позивача розірвано рішенням від 28.11.2018, а тому відповідач перестав бути членом сім`ї позивача.
Крім того, протягом останніх трьох років відповідач порушує правила співжиття, систематично вчиняє щодо позивача та його доньки (колишньої дружини відповідача) домашнє насильство, за що судом неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності. Також, до відповідача судом застосовувався обмежувальний припис із-за цього. 
Більше того, позивач є особою похилого віку (1925 р.н.), якому погрози та насильство з боку відповідача є небезпечними для його життя і здоров`я. Крім того, користуючись чужим житлом, відповідач не несе жодних витрат по утриманню будинку, сплаті комунальних платежів, а порушення ним правил співжиття унеможливлює права позивача належно користуватись власним нерухомим майном. Оскільки відповідач перестав бути членом сім`ї власника житла, порушує правила співжиття, систематично вчиняє домашнє насильство, змінити свою поведінку чи добровільно залишити житло не бажає, позивач звернувся із цим позовом до суду.
Просив усунути йому перешкоди у користуванні житлом шляхом виселення відповідача із житлового будинку по АДРЕСА_1  без надання іншого житлового приміщення.
Оскаржуваним рішенням Буського районного суду Львівської області від 14 серпня 2020 року позов задоволено повністю.
Усунуто перешкоди ОСОБА_4 в користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_3 із житлового будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3 , з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає, що таке не ґрунтується на законі та матеріалах справи.
Покликаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.07.2019, справа № 757/5003/17 зазначає, що для застосування ст. 116 ЖК УРСР необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.
Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше правопорушень, при цьому до винної особи попередньо мали бути застосовані міри попередження.
Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає виселення із житлового приміщення.
При цьому, факт систематичного порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу потребує доведення у встановленому законом порядку.
Незважаючи на те, що між сторонами в окремих випадках мали місце неприязні відносини, такі мали місце між відповідачем та його дружиною, при цьому з приводу дрібних побутових питань.
Крім цього, суд не встановив того факту, що відповідач брав та бере участь у витратах на утримання будинку, проведенні його ремонту, оскільки спільний будинок відповідача з дружиною був проданий, а кошти спрямовані на облаштування будинку, в якому проживає відповідач.
Зазначені вище обставини, на думку апелянта, підлягають дослідженню під час апеляційного розгляду.
Просить скасувати рішення Буського районного суду Львівської області від 14 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.
Ухвалою судового засідання від 21 вересня 2021 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом та виселення з житлового будинку, як правонаступника позивача ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його доньку ОСОБА_5 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги, додатково звернувся до суду з клопотанням про скасування рішення Буського районного суду Львівської області від 14 серпня 2020 року та закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки відсутній предмет спору по суті заявлених позовних вимог, з врахуванням того, що відповідач ОСОБА_3 після ухвалення рішення добровільно висилився із спірного будинку, проживає у будинку батька в АДРЕСА_3 
Представник правонаступника позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив, а також просив відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про скасування оскаржуваного судового рішення та закриття провадження у справі.
Ухвалою судового засідання від 21 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про скасування рішення Буського районного суду Львівської області від 14 серпня 2020 року та закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що сторони по справі (позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 ) не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків, між ними існують неприязні стосунки, а відповідач порушує правила співжиття, що підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Зокрема, після припинення подружніх відносин з ОСОБА_5 , відповідач припинив бути членом сім`ї позивача ОСОБА_4 та дочки позивача ОСОБА_5 .
Також суд зазначив, що відповідач ОСОБА_3 проживав у спірному житловому будинку як член сім`ї дочки позивача та набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, у силу якого позивач, як власник будинку надавав право відповідачу користуватись житлом.
В свою чергу, відповідач ОСОБА_3 систематично вчиняє домашнє насильство щодо своєї колишньої дружини ОСОБА_5 , яка є дочкою та членом сім`ї позивача, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності.
Зокрема, рішенням Буського районного суду Львівської області від 21 листопада 2019 року задоволено заяву ОСОБА_5 про видачу обмежувального припису та видано обмежувальний припис, яким ОСОБА_3 заборонено наближатись на відстань ближче трьох метрів у місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , строком на шість місяців та вчиняти інші дії щодо потерпілої.
Більше того, вироком Буського районного суду Львівської області від 11 березня 2019 року, який набрав законної сили, відповідача ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Вироком Буського районного суду Львівської області від 05 вересня 2019 року, залишеного без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року, відповідача ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Зважаючи на те, що вжиті правоохоронними органами заходи не забезпечили позивачу та його дочці захист від насильства зі сторони відповідача, враховуючи, що вони потерпають від порушення права на повагу до особистого життя та житла, а їх життя та здоров`я постійно під загрозою через протиправні дії відповідача протягом тривалого часу, суд вважав доведеною обставину щодо систематичного порушення відповідачем правил співжиття та відсутності позитивних результатів від вжитих до нього заходів впливу через притягнення відповідача до адміністративної та кримінальної відповідальності, відтак дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.
При вирішенні спору суд застосував правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.10.2019, справа № 766/12748/16-ц, у постанові від 18.04.2019 справа № 449/1310/15-ц, а також судову практику Європейського суду з прав людини.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що позивач ОСОБА_4  був єдиним власником житлового будинку на АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстраційними посвідченнями Львівського БТІ від 26.11.2001 року серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 (а.с. 6)
Згідно довідки (виписки з будинкової книги) Буської міської ради № 850 від 01.07.2019 у будинку позивача зареєстровані: дочка ОСОБА_5 , онук ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_3 , який зареєстрований з 18 лютого 2010 року (а.с. 7).
Рішенням Буського районного суду Львівської області від 28 листопада 2018 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано, після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище « ОСОБА_7 » (а.с. 8).
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідач ОСОБА_3 вселився, був зареєстрований та проживав у спірному житловому будинку як член сім`ї дочки позивача ОСОБА_5 та набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Зазначені обставини в силу ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. 
Згідно із ст. ст. 47, 48 Конституції України, кожен громадянин має право на житло та на достатній життєвий рівень. 
Правове забезпечення цих конституційних приписів здійснюється відповідно до житлового та цивільного законодавства. 
Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом статті 383 ЦК України, статей 150,156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Непорушність права власності визначена статтею 321 ЦК України.
Статтею 116 ЖК УРСР передбачено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.
Звертаючись із позовними вимогами та обґрунтовуючи такі, позивач ОСОБА_4 зазначав, що йому, як власнику належить житловий будинок, у якому зареєстрований та проживає відповідач порушуючи правила співжиття, систематично вчиняє щодо нього та його доньки (колишньої дружини) домашнє насильство, користуючись чужим житлом, не несе жодних витрат по утриманню будинку, сплаті комунальних платежів, перестав бути членом сім`ї власника житла, однак змінити свою поведінку чи добровільно залишити житло не бажає, тому позивач просив усунути йому перешкоди у користуванні житлом шляхом виселення відповідача із житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
В свою чергу, право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись згідно із вимогами ст. ст. 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.
Як зазначалося вище, відповідач ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав у спірному житловому будинку як член сім`ї дочки позивача та набув право користуванням чужим майном, таке право відповідача за своєю правовою природою є сервітутом, тобто правом користування чужим нерухомим майном (житловим будинком) для задоволення власних потреб у житлі.
При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року, справа № 447/455/17.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають істотне значення для справи.
Оскільки ЦК України не містить переліку таких обставин, то ними, зокрема, може бути невиконання членом сім`ї власника будинку або квартири (в тому числі колишнім членом сім`ї власника) обов`язку дбайливо ставитися до наданого йому власником житла, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює для власника та інших членів його сім`ї проживання з ним в одному будинку чи квартирі (ст. ст. 116, 157 ЖК УРСР).
Однією з форм припинення сервітуту щодо користування чужим житлом є виселення.
Обов`язок доказування наявності істотних обставин для припинення сервітуту покладається на позивача (власника).
Оскільки право на житло є одним із основоположних прав, яке забезпечує життєдіяльність особи, й перебуває під особливим захистом держави, припинення права користування житловим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України можливе лише за наявності обставин, що мають істотне значення.
Цивільне законодавство не містить переліку таких обставин, в кожному конкретному випадку вони оцінюються судом.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3 систематично вчиняє домашнє насильство щодо своєї колишньої дружини ОСОБА_5 , дочки позивача, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП, що підтверджується долученими до справи постановами Буського районного суду Львівської області від 11.04.2018, від 24.07.2018, від 05.11.2018, від 03.05.2019, які набрали законної сили (а.с. 10-11).
Крім цього, рішенням Буського районного суду Львівської області від 21 листопада 2019 року задоволено заяву ОСОБА_5 про видачу обмежувального припису та видано обмежувальний припис, яким ОСОБА_3 заборонено наближатись на відстань ближче трьох метрів у місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , та місця її роботи АДРЕСА_4 , заборонено особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_5 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися із нею; заборонено вести листування, телефонні переговори розмови в соціальних мережах та месенджерах, або контактувати з ОСОБА_5 через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Припис видано строком на шість місяців (а.с. 57-58).
Вироком Буського районного суду Львівської області від 11 березня 2019 року, який набрав законної сили, відповідач ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Зокрема суд встановив, що ОСОБА_3 27 серпня 2019 року близько 11.15 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , під час раптово виниклого конфлікту, схопивши ОСОБА_4 за верхній одяг, умисно вдарив його двічі головою до фасаду житлового будинку, після чого наніс один удар кулаком в ділянку спини справа, заподіявши останньому легкі тілесні ушкодження (а.с. 78-79).
Крім цього, вироком Буського районного суду Львівської області від 05 вересня 2019 року, залишеного без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року, відповідач ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Зокрема, 14 вересня 2018 року, близько 15 години 30 хвилин, ОСОБА_3 , перебуваючи у приміщенні житлового будинку по місцю свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на грунті особистих неприязних відносин, під час раптово виниклого конфлікту, умисно накинув на шию ОСОБА_5 свій ремінь та розпочав душити останню, стискаючи ремінь шляхом перекручування, обмежуючи їй поступлення повітря до легень, внаслідок чого заподіяв потерпілій: три садна в ділянці шиї, які утворились від дії тупого предмету, а саме від стискання шиї ременем і відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень (а.с. 62-63).
Враховуючи наведене, колегія суддів констатує те, що матеріали справи безумовно свідчать про те, що на даний час між сторонами виникають гострі конфліктні ситуації, за які відповідач  неодноразово притягувався до відповідальності.
Зокрема, беззаперечним є те, що протягом останніх трьох років відповідач порушував правила співжиття та чинив перешкоди в користуванні житловим будинком позивачу ОСОБА_4 , який був особою похилого віку (95 років) та його дочці ОСОБА_5 , систематично вчиняючи щодо останніх фізичне та психологічне насильство, а також злочини насильницького характеру. 
Верховний Суд у постанові від 29.07.2019 (справа № 757/5003/17-ц) наголосив, що для застосування ст. 116 ЖК УРСР необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
У постанові від 18.04.2019 (справа № 449/1310/15-ц) Верховний Суд роз`яснив, що під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження. 
Між тим, у постанові від 22.10.2018 (справа № 525/14576/2012) Верховний Суд зазначив, що виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні правил співжиття, що повинно підтверджуватися застосуванням до мір попередження і громадського впливу, у тому числі ухваленням судом постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в ході розгляду даної справи встановлено обставини за яких чітко прослідковується те, що вжиті попередньо заходи не забезпечили позивачу та його дочці ОСОБА_5 , яка є правонаступником позивача ОСОБА_4 , захист від насильства зі сторони відповідача, відтак враховуючи, що вона потерпає від порушення права на повагу до особистого життя та житла, систематичність протиправних дій відповідача, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позовні вимоги є підставними і такими, що підлягають до задоволення, оскільки за правовою природою обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є ефективним та зможе забезпечити реальне відновлення такого.
Інші доводи апеляційних скарг не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Жодних доказів на підтримку доводів апеляційної скарги відповідач не надав, а в матеріалах справи такі відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, 
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 - залишити без задоволення. 
Рішення Буського районного суду Львівської області від 14 серпня 2020 року- залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2021 року.

       Головуючий:                                                А.В. Ніткевич 

Судді:                                                         С.М. Бойко

С.М. Копняк