П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 вересня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/15164/20	
Головуючий в 1 інстанції: Левчук О.А.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича про визнання протиправними та скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича та просив: визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 19 травня 2020 року у ВП №62131006, визнати протиправним та скасувати п.3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 19 травня 2020 у ВП №62131006 та визнати протиправним і скасувати п.3 постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 24 вересня 2020 року у ВП №62131006.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправною та скасував постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. про стягнення з боржника основної винагороди від 19 травня 2020 року ВП №62131006 та визнав протиправним та скасував пункт 3 постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 24 вересня 2020 року ВП №62131006. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та відмовити в задоволенні позову повністю.
З огляду на неприбуття у судове засідання 15 вересня 2021 року сторін, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце його проведення, колегія суддів у відповідності до ст.311 КАС України вирішила розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 16 вересня 2021 року було складено повне судове рішення. 
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що 23 червня 2016 року на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2015 року по справі №522/30617/13-ц видано виконавчий лист.
19 травня 2020 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. подано заяву про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим Приморським районним судом м. Одеси 23 червня 2016 року.
19 травня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Д.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №62131006 з виконання вказаного виконавчого листа.
Пунктом 3 постанови про відкриття виконавчого провадження №62131006 від 19 травня 2020 року було постановлено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 115538,70 грн.
19 травня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Д.М. винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця у сумі 115538,70 грн..
24 вересня 2020 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було подано відповідачу заяву про повернення виконавчого листа відповідно до п.1 ч.1  ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
24 вересня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Д.М. в межах виконавчого провадження №62131006 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
Пунктом 3 вказаної постанови визначено, що постанова від 19 травня 2020 року ВП №62131006 про стягнення з боржника основної винагороди за примусове виконання виконавчого листа №522/30617/13-ц, який виданий Приморським районним судом м.Одеси 23 червня 2016 року, підлягає примусовому виконанню у порядку, встановленому  Законом України «Про виконавче провадження».
Приймаючи спірне рішення суд першої інстанції вважав, що приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. не забезпечив повне або часткове виконання виконавчого листа №522/30617/13-ц, виданого 23 червня 2016 року Приморським районним судом м.Одеси, а тому, з урахуванням приписів Порядку №643, відсутні підстави для стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції вірними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи, а саме прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.
  Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII (далі Закон)  виконавче  провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 1 статті 5 Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на  приватних  виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно статті 10 Закону заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення  стягнення  на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення  стягнення  на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених  виконавцем;  5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частинами першою та другою статті 27 Закону встановлено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.  Виконавчий  збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий  збір стягується державним  виконавцем  у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому  стягненню,  поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за  виконавчим  документом, заборгованості із сплати аліментів.
Разом з тим, частиною першою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року №1403-VIII (далі Закон №1403-VIII) визначено, що за вчинення  виконавчих  дій  приватному виконавцю  сплачується винагорода.
Відповідно до частин 2-4 статті 31 Закону №1403-VIII винагорода  приватного виконавця  складається з основної та додаткової.
Основна винагорода  приватного виконавця  залежно від  виконавчих  дій, що підлягають вчиненню у  виконавчому  провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає  стягненню,  або вартості майна, що підлягає передачі за  виконавчим  документом.
Розмір основної винагороди  приватного виконавця  встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода  приватного виконавця,  що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає  стягненню  за  виконавчим  документом (крім  виконавчих  документів про  стягнення  аліментів).
При цьому, частина 5 статті 31 Закону №1403-VIII передбачає, що, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (ч.6 ст.31 Закону №1403-VIII).
Відповідно до частини 7 статті 31 Закону №1403-VIII приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Відповідно до частини 3 статті 45 Закону основна винагорода  приватного виконавця  стягується в порядку, передбаченому для  стягнення виконавчого збору.
Частиною 1 статті 42 Закону передбачено, що кошти  виконавчого  провадження складаються з: 1)  виконавчого збору,  стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди  приватного виконавця;  2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати  виконавчого  провадження.
Так, на виконання статті 31 Закону №1403-VIII,  Постановою  Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року №643 затверджено "Порядок виплати винагород державним  виконавцям  та їх розміри і розмір основної винагороди  приватного виконавця"  (далі Порядок), відповідно до пункту 19 якого приватний  виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання  виконавчого  документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про  виконавче  провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за  виконавчим  документом.
З матеріалів справи вбачається, що 24 вересня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Д.М. в межах виконавчого провадження №62131006 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до п.1 ч.1  ст.37 Закону, положеннями якого передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
При цьому, в самій постанові про повернення виконавчого документа відповідачем було зазначено, що заявник просив повернути виконавчий документ стягувачу саме без виконання.
Отже, оскільки відповідачем не було проведено виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника та не було стягнуто вказані кошти (повністю або частково), колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для прийняття постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. про стягнення з боржника основної винагороди від 19 травня 2020 року ВП №62131006 та постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 24 вересня 2020 року ВП №62131006 (в частині пункту 3).
Наведені висновки також узгоджуються з висновками Верховного Суду, зробленими в постанові від 08 липня 2021 року по справі №360/2855/20, в якій (п.68) зазначено, що аналізуючи положення частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів», колегія суддів Верховного Суду доходить висновку, що питання розміру основної винагороди  приватного виконавця  залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у  виконавчому  документі.  Стягнення  основної винагороди законодавцем пов`язується саме з початком примусового виконання. При цьому, за своїм призначенням основна винагорода  приватного виконавця  є винагородою  приватному виконавцю  за вчинення заходів з примусового виконання  виконавчого  документу, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання  виконавчого  документу, та стягується з боржника у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум.
Отже, приймаючи до уваги все вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги (в межах оскаржуваних) про визнання протиправними та скасування постанов є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Бойко А.В.    Шевчук О.А.