Ухвала
Іменем України 
 
02 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 425/1484/18
провадження № 51-3695ск21
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року щодо ОСОБА_5 ,
 
встановив:
 
За вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 02 березня           2020 року  ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 119 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.  
 
Луганський апеляційний суд ухвалою від 22 квітня 2021 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 задоволено, а вирок місцевого суду змінено, на підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбуття покарання з іспитовим строком на 3 роки та покладено обов`язки передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.  
 
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_4 , не оспорюючи фактичних обставин справи і кваліфікації дій ОСОБА_5 , просить ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та у зв`язку з тим, що апеляційний суд безпідставно звільнив засудженого від відбуття покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК. На думку потерпілої суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про щире каяття засудженого, який формально і частково визнав свою винуватість, не взяв до уваги наслідки та обставини кримінального правопорушення, що засуджений допомоги потерпілому не надав та покинув місце злочину. Рішення суду апеляційної інстанції не вмотивовано, а призначене покарання не сприяє виправленню засудженого та запобіганню вчиненню нових злочинів.  
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, немає, враховуючи таке. 
 
Статтею 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, відповідності призначеного покарання і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.   
 
Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.
 
Доводи потерпілої щодоістотного порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону та безпідставне застосування ст. 75 КК є необґрунтованими.
 
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.
 
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на покарання.  
 
Як убачається з ухвали,  суд апеляційної інстанції взяв до уваги те, що місцевий суд, призначаючи покарання ОСОБА_5 , врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що належить згідно зі ст. 12 КК до злочинів середньої тяжкості та вчинений з необережності, дані про його особу, який не судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, одружений, має на утриманні дитину з інвалідністю         2 групи (1998 року народження), двох онук, позашлюбну дитину, 2012 року народження, наявність міцних соціальних зв`язків, що підтверджується численними позитивними характеристиками, працює тренером-викладачем з боксу, визнав себе частково винуватим у вчиненому злочині, вибачився перед потерпілою, добровільно частково відшкодував завдані збитки в розмірі                           60 000 грн, а також відсутність обставин які обтяжують покарання. 
 
Також суд взяв до уваги дані досудової доповіді, згідно якої, ОСОБА_5 мешкає у власному будинку, має трьох дітей та двох онуків, багато часу проводить з молодими спортсменами, приймає участь у регіональних і державних змаганнях з боксу, в суспільстві характеризується як доброзичлива людина, його виправлення можливе без ізоляції від суспільства за умови здійснення нагляду та застосування соціально – виховних заходів.
         
Крім цього відповідно до обставин кримінального правопорушення потерпілий ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння, висловлювався нецензурною лайкою та першим штовхнув ОСОБА_5 .
 
Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що місцевий суд не в повній мірі дотримався вимог закону в незастосуванні ст. 75 КК при призначенні покарання, яке має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу і призначене виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації.       
 
Узявши до уваги обставини, які за законом мають правове значення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення винного без реального відбування покарання з іспитовим строком. Разом зі ступенем тяжкості вчиненого ОСОБА_5  діяння враховано особу винуватого, який офіційно працевлаштований, має виключно позитивні характеристики з місця роботи, проживання та громадських організацій, грамоти, подяки, не перебуває на спеціальних обліках, утримує дитину інваліда 2 групи з дитинства. Згідно з досудовою доповіддю його виправлення можливе без ізоляції від суспільства. Крім цього, суд урахував, що ОСОБА_5 під час апеляційного розгляду щиро розкаявся, вибачився перед потерпілою, осудив свої протиправні дії стосовно загиблого, вживає заходи для найшвидшого відшкодування збитків.
 
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
 
Обставини кримінального правопорушення, дані про особу винного та встановлені обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на звільнення відбуття покарання з випробуванням, були повною мірою враховані судом апеляційної інстанції, а застосований захід примусу є співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим через його м`якість. 
 
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано застосував до ОСОБА_5 положення ст. 75 КК, звільнивши його від відбуття покарання з іспитовим строком, зазначивши в ухвалі підстави ухвалення такого рішення. 
 
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, не вбачається.
 
Також суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що думка потерпілої сторони про покарання має значення при вирішенні цього питання, але не є вирішальною і враховується судом в сукупності з іншими обставинами, які мають правове значення. 
 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судового рішення, у касаційній скарзі потерпілої не наведено.   
 
Розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , апеляційний суд дотримався вимог статей 370, 419 КПК.
 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, потерпіла у касаційній скарзі не навела.
 
Касаційний суд вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання із застосуванням           ст. 75 КК є законним та справедливим, воно відповідає тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
 
З огляду на викладене з касаційної скарги та долученої до неї копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись п. 2  ч. 2  ст. 428 КПК, Суд
 
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року щодо ОСОБА_5 ,
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                            ОСОБА_3