Єдиний унікальний номер 234/628/21 
Номер провадження 22-ц/804/1803/21        

Єдиний унікальний номер 234/628/21                                      Головуючий у 1 інстанції Лебединець Г.С.
Номер провадження 22-ц/804/1803/21                                                                        Доповідач Агєєв О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року                                                                                                            м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді                              Агєєва О.В.
суддів                                                  Папоян В.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання             Гуляєва М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 234/628/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа – Орган опіки та піклування Краматорської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, про визнання громадян такими, що втратили право користування житловим приміщенням, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28 квітня 2021 року, ухваленого у складі судді Лебединець Г.С., -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа – Орган опіки та піклування Краматорської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, про визнання громадян такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову вказала, що їй на праві приватної власності належить кв. АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 2001р. В квартирі, окрім неї, значаться зареєстрованими відповідач по справі – її дочка ОСОБА_2 разом зі своєю дочкою – ОСОБА_3 . В 2013 році вони виїхали з квартири, та мешкають за іншою адресою: АДРЕСА_2 . Їх речей в квартирі немає, комунальні послуги не оплачує. З реєстрації відповідач в добровільному порядку не знімається, чим перешкоджає позивачу належним чином розпоряджатися своєю власністю, отримати субсидію та змушує нести додаткові витрати по комунальному обслуговуванню квартири. Просить винести рішення, яким усунути перешкоди їй у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та визнати відповідача, разом із дочкою, такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 28 квітня 2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа – Орган опіки та піклування Краматорської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, про визнання громадян такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позов задовольнити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що добровільно відповідач зі своєю дочкою не бажають знятися з реєстрації, що ставить позивача в тяжке матеріальне становище. Не отримуючи субсидію, вона майже всі кошти витрачає на сплату комунальних послуг. Крім того, позивач не може покращити житлові умови для своєї неповнолітньої дитини, шляхом обміну квартири на ліпшу.
Зазначає, що твердження суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів, що відповідач разом з її дочкою не мешкають в квартирі без поважних причин, не відповідає дійсності, оскільки до позову було надано довідку про їх немешкання, видану територіальним комітетом мікрорайону.
Вважає, що своїм рішенням суд порушив ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України, відмовляючи у праві вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Також судом порушено ст. 41 КУ, п. 2 ст. 12 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 р.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За змістом ст.ст.316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно ст.405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Поняття «члени сім`ї» визначено у ст 64 ЖК УРСР - до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2).
Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 4 ст. 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 22.02.2001р. 
В квартирі зареєстровані: позивач по справі ОСОБА_1 , дві її дочки ОСОБА_2 (відповідач), ОСОБА_4 та онука ОСОБА_3 .
На обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що відповідач не є власником квартири та фактично в ній не проживає з 2013р., не приймає будь-якої участі в оплаті комунальних послуг та утриманні квартири в цілому. З цих підстав вважає, що відповідач та її дочка втратили право користування даним житловим приміщенням. В судовому засіданні суду першої інстанції позивач зазначила, що вона не чинить перешкоди відповідачу у користуванні квартирою, однак відповідач ключів від квартири не має.
Для підтвердження вказаних обставин, позивачем було надано до справи довідку про непроживання від 08.10.2020р., складеної секретарем Комітету мікрорайону №3 Краматорської міської ради, згідно якої ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 фактично не проживають з вересня 2013 року по теперішній час.
На обґрунтування заперечень проти позову, відповідач в судовому засіданні суду першої інстанції вказувала, що вона не мешкає разом із матір`ю в спірній квартирі через відсутність взаємопорозуміння між ними, яке триває вже довгий час, ключів від квартири не має, однак в разі задоволення позову їй з дочкою ніде буде жити у зв`язку із закінченням строку оренди орендованої квартири.
Позивачем такі обставини не спростовані.
Доказів наявності у відповідача іншого житла у справі немає, що також не заперечувалось стороною позивача.
Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача без поважних причин.
Встановивши ту обставину, що причиною не проживання відповідача в спірній квартирі є відсутність взаємопорозуміння та постійні сварки між сторонами по справі, що свідчить про наявність поважних причин для не проживання відповідача в цій квартирі, а відсутність ключів від неї свідчить про наявність перешкод для мешкання відповідача в спірній квартирі, місцевий суд дійшов правильного висновку, що відсутність відповідача з її донькою за місцем реєстрації понад один рік відбулась з поважних причин, які не залежали від їх волевиявлення, а тому обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог не є доведеними.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст.13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи зазначені норми права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, достатніх для висновку про неповажність причин не проживання відповідача.
Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» у справах про визнання наймача або членів його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності, зокрема, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів.
На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Враховуючи наведене, встановлені судом фактичні обставини справи, а також обґрунтування вимог позивача – несплата комунальних послуг відповідачем,  не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Таким чином, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, дійшов обґрунтованого висновку про залишення без задоволення позовних вимог за їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до статті 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, підстави для відшкодування позивачу витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відсутні, такі судові витрати покладаються на позивача.
Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28 квітня 2021 року залишити без задоволення.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

Повне судове рішення складено 14 липня 2021 року.

Головуючи суддя                                                      О.В. Агєєв