ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 року 
м. Київ
справа № 1940/1241/18
адміністративне провадження № К/9901/5571/19  К/9901/7218/19  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді (судді-доповідача) -           Данилевич Н.А.,
суддів -                                                                   Мацедонської В.Е., 
                                                                           Шевцової Н.В.,
при секретарі - Мовчан А.В.,
за участю: 
позивача - ОСОБА_1 
представника відповідача 1 - Калашник Н.Я.
представника відповідача 2 - Новицька А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції
касаційні скарги Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, Пенсійного фонду України
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2019 року (головуючий суддя - Довга О.І., судді: Запотічний І.І., Сапіга В.П.)
у справі № 1940/1241/18
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Пенсійного фонду України
про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -
в с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
В липні 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, (далі - відповідач 1, скаржник 1, ТОУПФУ Тернопільської області), Пенсійного фонду України (далі - відповідач 2, скаржник 2, ПФУ), в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив:
- скасувати накази Пенсійного фонду України від 29 березня 2018 року "Про заходи у зв`язку із реорганізацією", від 24 травня 2018 року № 229-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", наказу Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області від 04 червня 2018 року №132-ос "Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 24 травня 2018 року "Про звільнення ОСОБА_1 ";
-поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області з 05 червня 2018 року;
-стягнути з Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення;
-стягнути з Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області моральну шкоду в розмірі 200000 грн.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, Пенсійного фонду України про скасування наказів Пенсійного фонду України від 29 березня 2018 року "Про заходи у зв`язку із реорганізацією", від 24 травня 2018 року № 229-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", наказу Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області від 04 червня 2018 року №132-ос "Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 24 травня 2018 року "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що скорочення чисельності або штату працівників в Тернопільському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Тернопільської області відбулося, Пенсійним фондом України дотримано норм законодавства щодо вивільнення позивача, враховано переважне право залишення на роботі, було запропоновано ОСОБА_1 наявні вакантні посади в управлінні, від яких він відмовився, а тому суд дійшов висновку, що відповідачі довели правомірність своїх дій при звільненні позивача
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року у справі №1940/1241/18 скасовано.
Прийнято нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано наказ Пенсійного фонду України №229-о від 24 травня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області №132-ос від 04 червня 2018 року «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 24 травня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області з 05 червня 2018 року.
Стягнуто з Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 130 776 (сто тридцять тисяч сімсот сімдесят шість) грн. 12 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що, пропозиції позивачу по суті не мали реального характеру, а лише формально відображали виконання відповідачами вимог статті 49-2 КЗпП України, оскільки частина цих посад запропонована особам, які мають переважне право на залишення на посаді, а інші - не відповідають фаховій підготовці позивача та не співвідносяться із виконуваною ним роботою. Окрім того, щодо виконання вимог трудового законодавства про врахування переважного права на залишення на роботі, суд апеляційної інстанції зазначив, що порівняльний аналіз Протоколу №7 від 16 лютого 2018 року та службової записки свідчать про те, що рекомендації, надані на нараді від 16 лютого 2018 року щодо звільнення Шаховала із займаної посади, мотивовані лише кількома критеріями, та не ґрунтуються на розгорнутому порівняльному аналізі двох кандидатур, зокрема не досліджувались питання щодо стягнень на посаді, атестацій, щорічних оцінок. Крім того, з доданих ОСОБА_1 доказів щодо його заохочень та нагороджень, вбачається, що відповідачами використано лише вибірковані та неповні дані наявності таких у позивача. Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_1 не довів її жодними доказами, а лише вербальне її обґрунтування є непереконливим, відтак не зумовлює висновку про підставність стягнення з відповідачів такої шкоди
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНИХ СКАРГ ТА ВІДЗИВІВ (ЗАПЕРЕЧЕНЬ)
26 лютого 2019 року на адресу суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга Пенсійного фонду України на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2019 року, в якій відповідач 2, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
В обґрунтування поданої касаційної скарги ПФУ, вказує на те, що ним виконано обов`язок щодо пропозиції позивачу усіх вакантних посад, які з`явилися на підприємстві протягом періоду попередження, та які існували на день звільнення, що, в розумінні практики Верховного Суду (постанова від 11.07.2018 у справі № 816/1232/17), є дотриманням норм трудового законодавства в частині попередження працівників при вивільненні. Щодо висновків суду апеляційної інстанції стосовно пропозиції рівноцінної посади, то скаржник 2 стверджує, що, оскільки відбулося скорочення однієї посади заступника начальника управління в ТОУПФУ, а інша посада заповнена шляхом визначення переважного права, то інших рівноцінних посад не існувало на підприємстві. Скаржник 2 також не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо неналежного дослідження критеріїв реалізації переважного права на залишенні на роботі та формальному підході до нього, оскільки порівняльний аналіз здійснено відповідачем обґрунтовано, з врахуванням стажу, досвіду роботи та нагород. 
Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2019 року за даною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.
14 березня 2019 року на адресу суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2019 року, в якій відповідач 1, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення суду та відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування поданої касаційної скарги ТОУПФУ Тернопільської області, вказує на те, що на підприємстві не існувало вакантної посади, що є рівнозначною посаді позивача, а тому, з метою виконання вимог ч. 3 ст. 49 КЗпП, скаржником 1 було запропоновано позивачу усі наявні вакансії. Крім того, на дані вакансії вирішено було оголошувати конкурс чи здійснювати переведення інших працівників лише після отримання першочергово згоди чи відмови позивача. До того ж, висновок суду апеляційної інстанції про необхідність повторної пропозиції вакантних посад позивачу у день його звільнення не є такою, що відповідає нормі закону, оскільки законодавством не передбачено такої вимоги. Окрім того, ТОУПФУ стверджує, що статтею 42 КЗпП України не встановлено вичерпного переліку критеріїв, що характеризують кваліфікацію і продуктивність праці працівника, оскільки ці поняття є оціночними та, згідно постанови Верховного Суду України від 07.11.2011 у справі № 6-45цс11, включають в себе не лише освітній рівень працівника і стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення. Відтак, помилковими є висновки суду апеляційної інстанції, що продуктивність праці і кваліфікація працівника характеризується такими критеріями, як наявність стягнень на посаді, результати атестації та щорічної оцінки. Відповідач 1 також звертає увагу на неправильний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, здійснений судом апеляційної інстанції. Так, скаржник 1 наголошує, що суд, обраховуючи суму для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не виключив з розрахунку середньої заробітної плати відпускні та допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2019 року за даною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.  
08 та 13 травня 2019 року на адресу суду касаційної інстанції надійшли відзиви позивача на вказані касаційні скарги, в яких він вважає їх необґрунтованими, просить залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2021 року касаційні скарги Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, Пенсійного фонду України призначено до касаційного розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2021 року замінено відповідача у справі- Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області його процесуальним правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
Позивач з 26 вересня 2002 року працював на різних посадах в органах Пенсійного фонду України, а з 30 березня 2016 року ОСОБА_1 був призначений на посаду заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області за переведенням.
06 червня 2017 року позивач звільнений з посади заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області у зв`язку з реорганізацією на підставі пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
Позивач оскаржив його звільнення до суду. В подальшому, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області з 07 червня 2017 року. На виконання зазначеної постанови, 08 лютого 2018 року ОСОБА_1 поновлений на посаді, про що внесено відповідний запис № 34 у трудову книжку позивача, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 (а. с. 17-22).
На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2017 року № 821 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» наказом Пенсійного фонду України від 15 грудня 2017 року № 249 затверджено граничну чисельність працівників органів Пенсійного фонду України, у тому числі граничну чисельність працівників органів Пенсійного фонду України в Тернопільській області (а. с. 90). Згідно додатку 19 до наказу Пенсійного фонду України від 15 грудня 2017 року № 249, гранична чисельність працівників Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України затверджена в кількості 125 працівників, у тому числі 123 державних службовців (а. с. 91). Остання гранична чисельність працівників Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області складала 128 працівників. 
22 січня 2018 року Головою правління Пенсійного фонду України затверджено та 09 лютого 2018 року Міністром соціальної політики України погоджено структуру Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (а. с. 92), а 21 лютого 2018 року затверджено штатний розпис Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (а. с. 93-95), згідно яких відбулося зменшення кількості штатних посад на 3 одиниці, зокрема, скорочено одну посаду заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області.
На службовій нараді при начальнику Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області у зв`язку із погодженням нової структури та скороченням штату працівників, розглянуто кандидатури ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо переважного права на залишення на посаді заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області та вирішено подати пропозицію в Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо звільнення із займаної посади ОСОБА_1 , що підтверджується копією протоколу від 16 лютого 2018 року № 7 (а. с. 105-106).
Наказом Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області від 02 квітня 2018 року № 72 введено в дію структуру і штатний розпис Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду Тернопільської області з 02 квітня 2018 року (а. с. 66). Наказом Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду Тернопільської області від 02 квітня 2018 року № 73 «Про попередження про наступне вивільнення працівників Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду Тернопільської області» зобов`язано начальника відділу персоналу та організаційно-інформаційної роботи попередити про наступне вивільнення працівників, у тому числі і ОСОБА_1 (а. с. 99, 100).
29 березня 2018 року Голові правління Пенсійного фонду України направлено службову записку заступника директора департаменту персоналу та адміністративного забезпечення - начальника відділу комплектування, обліку, організації підготовки та перепідготовки кадрів, у якій зазначено, що у зв`язку із скороченням посади заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області здійснено порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації заступників начальника управління Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , при цьому розглядалися характеристики продуктивності праці та показники кваліфікації (освіта, загальний стаж роботи, стаж державної служби, в тому числі в органах Пенсійного фонду України, досвід роботи, функціональні повноваження на останній займаній посаді, наявність стягнень, заохочень, підвищення кваліфікації, щорічна оцінка, атестація) (а. с. 201). 
За результатами порівняння встановлено, що переважаючі показники продуктивності праці та кваліфікації має ОСОБА_2 . До зазначеної службової записки додано інформацію про дані, які свідчать про переважне право на залишення на роботі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 202-204). 
ОСОБА_2 з 1992 року працювала в органах соціального захисту населення та виконувала роботу, пов`язану із призначенням пенсій, тобто характер виконуваної нею роботи не змінювався ще з 1992 року і вона має більший досвід роботи у соціальній сфері, в той час, як позивач почав працювати в органах Пенсійного фонду України з 2002 року, а до того в соціальній сфері не працював.
При визначенні продуктивності праці та показників кваліфікації Пенсійним фондом України враховано також той факт, що ОСОБА_2 у період з червня 2017 року до лютого 2018 року одночасно здійснювала контрольні функції над 5 відділами об`єднаного управління, а з лютого 2018 року - над 3 відділами, а позивач з лютого 2018 року одночасно здійснював контрольні функції над 2 відділами об`єднаного управління.
Зазначеною службовою запискою було запропоновано попередити про можливе звільнення саме позивача.
У зв`язку із скороченням посади заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду Тернопільської області Пенсійний фонд України видав наказ від 29 березня 2018 року № 147-о про попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 та пропонування йому іншої роботи у відповідному управлінні (а. с. 23).
На нараді при начальнику Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області було оголошено наказ Пенсійного фонду України від 29 березня 2018 року № 147-о, що підтверджується протоколом № 2 від 02 квітня 2018 року (а. с. 97-98). Згідно зазначеного протоколу, який підписаний позивачем 02 квітня 2018 року, йому надано для ознайомлення та до підпису попередження про наступне вивільнення, та запропоновано вакантні посади в Тернопільському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області, що підтверджується копією попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення з посади заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області, з яким позивач ознайомлений 03 квітня 2018 року (а. с. 102). Крім того підпис позивача міститься у додатку №1 до наказу Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області від 02 квітня 2018 року № 73 «Про попередження про наступне вивільнення працівників Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області» (а. с. 99-100).
03 квітня 2018 року позивача попереджено про скорочення його посади, про що свідчить його особистий підпис на наданому попередженні. Тоді ж позивачу запропоновано 13 вакантних посад в Тернопільському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Тернопільської області:
-головного спеціаліста у Відділі обслуговування громадян у м.Тернополі (2 посади);
-головного спеціаліста у Відділі обслуговування громадян у Тернопільському районі;
-провідного спеціаліста Відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій №1 м.Тернополі;
-спеціаліста Відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій №1 м.Тернополі;
-головного спеціаліста Фінансово-економічного відділу;
-головного спеціаліста головного спеціаліста Відділу по роботі з персоналом (3 посади);
-головного спеціаліста Відділу інформаційно-аналітичного забезпечення та використання електронних реєстрів;
-начальника Відділу по роботі з персоналом;
-заступника начальника Відділу по роботі з персоналом;
-головного спеціаліста з питань організаційно-інформаційної роботи;
На вищезазначеному листі «Попередження» позивачем вказано, що із цими пропозиціями він ознайомлений та не згідний.
Надалі позивачу 24 квітня, 02 травня та 04 червня 2018 року пропонувались посади:
-головного спеціаліста Відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій №2 м.Тернополі;
-головного спеціаліста Відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій №1 м.Тернополі;
-заступника начальника відділу адміністративно-господарського відділу;
-головного спеціаліста Відділу адміністрування, супроводження інформаційних систем та захисту інформації;
-головного спеціаліста фінансово-економічного відділу.
Від вищеперелічених посад позивач також відмовився.
24 травня 2018 року Пенсійним фондом України видано наказ № 229-о «Про звільнення ОСОБА_1 » (а. с. 24 зворот), який оголошено йому наказом Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області від 04 червня 2018 року № 132-ос та зазначено вважати ОСОБА_1 таким, що звільнений 04 червня 2018 року з посади заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області у зв`язку з реорганізацією на підставі пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення у випадках, передбачених статтею 87 вказаного Закону. 
Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону передбачено, що державна служба за ініціативою суб`єкта призначення припиняється у випадку скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
Абзаци 1, 2 частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу»: Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.
Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:
1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;
2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;
3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;
4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;
5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";
6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;
7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;
8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України;
9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби;
10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданих касаційних скарг, Верховний Суд виходить з наступного.
08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), внесені Законом України від 15.01.2020 № 460-ІХ, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).  
Суд, аналізуючи норми ст. 42 КЗпП України зауважує, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці.
Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.
Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати, в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.
Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.
У свою чергу, відповідно до пункту 12 статті 1 Закону України "Про вищу освіту" кваліфікація - офіційний результат оцінювання і визнання, який отримано, коли уповноважена установа встановила, що особа досягла компетентностей (результатів навчання) відповідно до стандартів вищої освіти, що засвідчується відповідним документом про вищу освіту.
За визначенням пунктів 8, 13, 20, 21 статті 1 Закону України "Про вищу освіту" компетентність - динамічна комбінація знань, вмінь і практичних навичок, способів мислення, професійних, світоглядних і громадянських якостей, морально-етичних цінностей, яка визначає здатність особи успішно здійснювати професійну та подальшу навчальну діяльність і є результатом навчання на певному рівні вищої освіти; галузь знань - основна предметна область освіти і науки, що включає групу споріднених спеціальностей, за якими здійснюється професійна підготовка; спеціальність - складова галузі знань, за якою здійснюється професійна підготовка; спеціалізація - складова спеціальності, що визначається вищим навчальним закладом та передбачає профільну спеціалізовану освітньо-професійну чи освітньо-наукову програму підготовки здобувачів вищої та післядипломної освіти.
Отже, кваліфікація як рівень досягнення компетентності є результатом навчання на певному рівні вищої освіти, який визначає здатність особи успішно здійснювати професійну діяльність у певній галузі.
Для виявлення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, відповідачем1, при проведенні процедури скорочення, було здійснено порівняльний аналіз продуктивності праці та кваліфікації позивача та ОСОБА_2 , як заступників начальника Управління Фонду, що викладений у вигляді додатку до службової записки від 29.03.2018.
Дані характеристики продуктивності праці та показники кваліфікації, як підтверджується матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, були здійснені за критеріями освіти, загального стажу роботи, стажу державної служби, в тому числі в органах Пенсійного фонду України, досвіду роботи, функціональних повноважень на останній займаній посаді, наявності стягнень, заохочень, підвищення кваліфікації, щорічної оцінки, атестації.
Окрім того, Суд зауважує, що судом першої інстанції вірно підкреслено, що ОСОБА_2 з 1992 року працювала в органах соціального захисту населення та виконувала роботу, пов`язану із призначенням пенсій, тобто характер виконуваної нею роботи не змінювався ще з 1992 року і вона має більший досвід роботи у соціальній сфері, в той час, як позивач почав працювати в органах Пенсійного фонду України з 2002 року, а до того в соціальній сфері не працював.
Стаж роботи в управлінні Пенсійного фонду України в ОСОБА_2 також є більший - вона працює з 26 червня 2002 року, тоді як ОСОБА_1 - з 26 вересня 2002 року, тобто період роботи ОСОБА_2 на 3 місяці довший ніж у позивача.
Також ОСОБА_2 у період з червня 2017 року до лютого 2018 року одночасно здійснювала контрольні функції над 5 відділами об`єднаного управління, а з лютого 2018 року - над 3 відділами, а позивач з лютого 2018 року одночасно здійснював контрольні функції над 2 відділами об`єднаного управління.
Відтак, враховуючи викладене помилковими є висновки суду апеляційної інстанції, що порівняльна таблиця мотивована лише кількома критеріями, та не ґрунтується на розгорнутому порівняльному аналізі двох кандидатур, зокрема недослідженні питання щодо стягнень на посаді, атестацій, щорічних оцінок.
Суд також вважає обґрунтованими доводи скаржників щодо виконання ними в повному обсязі вимог щодо пропозиції вакантних посад, наявних на підприємстві, зважаючи на наступне.
З матеріалів справи слідує, що протягом терміну дії попередження, позивачу, в загальному підсумку, було запропоновано 18 вакантних посад, наявних в Тернопільському ОУПФУ. 
Так, наявні вакансії були запропоновані позивачу 03 квітня, 24 квітня, 02 травня та 04 червня 2018 року в міру їх появи в Тернопільському ОУПФУ.
Від усіх вказаних вакансій ОСОБА_1 відмовився, що підтверджується матеріалами справи та не спростовується сторонами.
Тобто, відповідачем 1 було здійснено пропозицію виключно усіх посад, що були вакантні в Тернопільському ОУПФУ в період дії попередження позивача.
Висновки суду апеляційної інстанції, що запропоновані позивачу посади, від яких він відмовився, не є рівнозначними посадами у розумінні норм законодавства про працю, Суд сприймає критично, зважаючи на таке.
Суд зауважує, що приписи законодавства про працю не містять поняття «рівнозначна посада». Норми частини 3 статті 49-2 КЗпП України передбачають обов`язок роботодавця запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації без застереження рівнозначності у посаді.
Суд підкреслює, що термін «рівнозначна посада» знаходить свій вияв і тлумачення у Законі України «Про державну службу», згідно якого, рівнозначною є посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.
Вимога щодо врахування рівнозначності посади відображена в нормах Закону у випадках, що допускають переведення державного службовця.
Водночас, приписами пункту 1 частини 1 статті 87 Закону, згідно норм якого і відбулося звільнення позивача, застережено відсутність можливості пропозиції іншої саме рівноцінної, а не рівнозначної посади державної служби, як підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у випадку скорочення чисельності або штату державних службовців, що мало місце у даних спірних правовідносинах.
Суд зазначає, що Закон України «Про державну службу» не розкриває тлумачення терміну «рівноцінна посада».
Водночас, з системного аналізу пункту 1 частини 1 та абзацу 2 частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» висновується, що законодавець під «рівноцінною посадою» розумів таку посаду, яка відповідає кваліфікації державного службовця.
Суд нагадує, що, як було зазначено вище, кваліфікація як рівень досягнення компетентності є результатом навчання на певному рівні вищої освіти, який визначає здатність особи успішно здійснювати професійну діяльність у певній галузі.
Матеріалами справи підтверджено наявність у ОСОБА_1 вищої економічної освіти. Водночас, позивачем не спростовано відсутності жодної посади, що була йому запропонована, яка б не містила вимоги щодо повної економічної освіти, а відтак- відповідала його кваліфікації.
Тому, враховуючи наведене Суд вважає помилковими висновки суду апеляційної інстанції, що запропоновані позивачу посади, від яких він відмовився, не є рівнозначними посадами у розумінні норм законодавства про працю.
Окрім того, Суд вважає такими, що заслуговують на увагу доводи скаржників щодо відсутності необхідності повторної пропозиції вакантних посад в день звільнення працівника, зважаючи на наступне.
Як приписами норм Кодексу законів про працю України, так і Закону України «Про державну службу» не визначений обов`язок роботодавця/керівника державної служби здійснювати повторну пропозицію вакантних посад працівнику в день його звільнення. Вимогами даних законодавчих актів визначена лише вимога запропонувати такі посади, які наявні на підприємстві без застереження дублювання такої пропозиції у день звільнення працівника. Тобто, пропозиція вакантних посад має здійснюватися лише в міру їх появи на підприємстві з метою своєчасного доведення їх наявності працівнику та можливості обіймання останнім тієї вакансії, що відповідає кваліфікації працівника та є найбільш прийнятною для нього. 
Відтак, розглянувши доводи касаційних скарг, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши правильність застосування судом норм матеріального права, колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції скасовано правильне по суті та законне рішення суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Окрім того, Суд зауважує, що ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2019 року зупинено постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2019 у справі №1940/1241/18 до закінчення перегляду рішення в касаційному порядку.
Водночас, зважаючи на те, що за результатами касаційного розгляду, вирішено скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову, то Суд не вбачає підстав для поновлення виконання оскаржуваного рішення, у відповідності до ч. 3 ст. 375 КАС України.
Керуючись статтями 341,  344,  349-356,  359, 375 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
П О С Т А Н О В И В :
Касаційні скарги Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, Пенсійного фонду України задовольнити.
Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2019 року - скасувати.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року -  залишити в силі.
Повний текст постанови складено 11.08.2021.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.
Судді	Н.А. Данилевич В.Е. Мацедонська   Н.В. Шевцова